Subject: [Liturgia] Néhány szó arról, amiről szó sem lehet

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Mon, 20 Oct 2003 14:50:53 +0200

Kedves Listatagok!
    Örülök, hogy ismét szóbakerült az ún. "tridenti liturgia" kérdése, hiszen Magyarországon is vannak olyan hívők és papok, akik a kérdésben érdekeltek lennének. Valóban a Szentatya több alkalommal hangsúlyozta, hogy e liturgia nem tekintendő valamilyen kihalt vagy eleve tiltott ill. gyanús dolognak, hanem mindenütt tiszteletet és megértést kell tanúsítani azok irányában, akik eme ősi és számos lelki kincset hordozó hagyományhoz vonzódnak. (Ecclesia Dei motu proprio, melynek magyar fordítása még nem jelent meg, pedig a Szentatya nyilvános és széleskörű olvasásra és valóraváltásra szánta.) Számos katolikus püspök, érsek és bíboros a világ különféle tájain nyilvánosan misézik e rítusban, papokat szentel, bérmál. A katolikus egyházzal teljes közösségben már jópár pápai jogú szerzetesközösség is létrejött, sőt egy személyi prelatúra (quasi egyházmegye) is, melyek kizárólag e rítussal élnek és ennek szellemében pasztorálnak is. Másfél ezer éven át nagyjából ezen rítust használta az egész nyugati világ, köztük szentjeink, őseink, nagyszüleink is. (Hiszen a trienti zsinat nem új liturgiát vezetett be, csak az addigiaknak egy már létező változatát tette egyetemesen kötelezővé.) Miért van az, hogy nálunk e rítus minden említése azonnal kiváltja a tiltakozások és kioktatások özönét? Miért volna tilos érdeklődni atyáink öröksége iránt, ha azt a Szentszék is kifejezetten megengedi?
    Azt is röviden kifejteném, miért érzik szükségét emberek, hogy az új rítus mellett a régit is megismerjék. Mert a kettő nagyon különbözik, sőt teljesen más a légköre, a spritualitása, az "íze" (hasonló mint a "görög" és "római" mise közötti különbség). Én koromnál fogva soha nem láttam élőben "tridenti" misét, mígnem pár éve alkalmam adódott érvényesen és megengedetten (vagyis a Szentszékkel teljes közösségben álló helyen) többszörösen misézni e rítus szerint és mondhatom, teljesen új érzés és tapasztalat volt arról, mi az hogy áldozat, mi az hogy in persona Christi mutatom be és mi az, hogy nem a pap személyes teljesítménye a fontos, hanem ő is teljesen belesímul a nagy eseménybe, a Golgota áldozatába. A jelenlévő hívek áhítata is számomra teljesen ismeretlen és addig soha nem látott minőséget és mélységet tükrözött. Az aktív részvétel egy teljesen új, spirituálisabb fajtája. Ezzel az új liturgiának sem minőségéről, sem érvényességéről, sem jogosságáról nem mondtam ítéletet, csak azt a tényt, hogy teljesen más. Számomra az "új" mise naponkénti bemutatása is lelki élményt jelent, de teljesen más fajta érzésvilágba vezet, más szintű bepillantást a misztériumba tesz lehetővé a hagyomány által megőrzött rítus.
    Ha a bizánci, kopt, mozarab vagy ambrozián rítusról hideg fejjel, tárgyilagosan tudunk beszélgetni, akár ezeken részt is venni, miért nem áll ez saját ősi rítusunkra is, főleg így, hogy a római kúria legfőbb tekintélyesei is példát adnak rá. Úgy tűnik, az új rítusra vonatkozó szabályok komoly megszegésével végzett új liturgiák iránt sokkal több a tolerancia, mint az ősi kipróbált saját rítusunkkal szemben. Lehet, hogy nem minden római katolikus érzi azt sajátjának, de engedtessék meg annak, aki sajátjának érzi, hogy élhessen is vele. Vajon tudnánk erről a magyar egyházban is indulatok nélkül eszmecserét folytatni? A laikusok véleményét is jó volna tisztelettel meghallgatni, még akkor is ha az nem egyezik  meg a kléruson belül elterjedt véleménnyel. A II vatikáni zsinat is arra tanít, hogy a laikus hívő nemcsak a tanítás, oktatás és kioktatás tárgya, hanem értékes partnere, munkatársa lehet a klérusnak. Legyen listánk a fesztelen párbeszéd színhelye, ahol egy más irányultságú, más felfogást vagy lelkiséget követő ember is félelem nélkül megszólalhat, akkor is, ha történetesen laikus. A liturgikus fegyelemmel kapcsolatos kérdések nem bírnak dogmatikai érővel, tehát szabad róluk különböző felfogásokat képviselni (miközben az érvényes szabályokat betartjuk) és érvekkel alátámasztva, a másikat eleve nem diszkreditálva eszmét cserélni.
Üdvözlettel
Kovács Ervin
káplán

---

From: Kajtár Edvárd <[email-masked]>
Date: Wed, 22 Oct 2003 12:16:00 +0200

Kedves Listatagok!
Csak ennyi megjegyzést tennék, semmilyen szinten bele nem szállva a vitába:
Egy pontosítás: az a bizonyos 1500 éves hagyomány ennyi idő alatt bejárt egy bizonyos utat, amelynek az egyik gyümölcse lett az, amit tridenti liturgiaként ismerünk. Talán sokan félreértik, s úgy gondolják, hogy azt 1500 évvel ezelőtt valaki ilyenné tette (formailag, s nem lényegileg!!!), s azt 1500 éven keresztül csak mindig felmelegítjük. Az is a teológiai és történelmi korrektséghez tartozik, hogy: 1) Tridentnek megvoltak a nyomós érvei, hogy a liturgikus reformjában mit miért és hogyan tett olyanná amilyenné (questio intentionis); 2) vagyis másmilyenné is tehette volna (kis túlzással: Trident egy vödör tiszta víz a Niagara-vízesésből - ha valaki ismeri a mise történetét trident előtt, akkor érti mire gondolok), más gyümölcsök és utak is mutatkozhattak volna, tehát mindig a Tanítóhivatalnak van igaza, "amikor meghatározza, hogy most milyen gyümölcsökből főzzük a lekvárt" (erről szólnak: V. Piusz s majd VI. Pál aláírásai a könyveken, az Ecclesia Dei, a magyar helyzet püspöki kari értelmezése egykor és most stb.).

E fórum menetéhez csak a bizánci liturgia egy köszöntését említeném, amely legyen mottója eszmecseréinknek:

Eiréné pászin! - Szó szerint: "Béke mindenkinek!" Ezt a római jog úgy mondja, hogy "Audiatur et altera pars" (Hallgattassék meg a másik fél is). Azt hiszem, senki sem fogja ezt liberális összemosási, és "mindenkinek igaza van, csak békesség legyen (meg persze egészség)" vágyként értelmezni, ha mégis, akkor "Béke poraimra!" ;-)

Kajtár Edvárd
Pécs