Subject: [Liturgia] Re: gospel

From: Zoltán Tamás <[email-masked]>
Date: Fri, 15 Nov 2002 17:12:03 +0100 (MET DST)

Salvete,
bevezetőmet azzal egészítem ki, hogy mikor a gospel cikket olvastam,
szinte ugyanazokat hallottam, amelyeket a gregorián ének védelmében-érdekében
olvashatunk mint pld. Dobszay tanár úrtól, Barsi Balázs atyától.
Szinte ki lehetett volna cserélni a műfajok elnevezéseit.

Ádám gondolataira:
A II. Vatikánum egyik legnagyszerűbb ajándéka a népnyelv használatának engedménye
(mindamellett, hogy a hivatalos 'editio typica' maradt a latin).
Végre lehetne énekelni a hivatalos liturgia szövegét magyarul, s nem valamit helyette.
Ez a "valamit helyette" a latin liturgia alatt érthető volt, mert a nép nem értette (ld. hókuszpókusz szó eredete).
Végre a mise magyarul szól, az introitus, a graduále, communio nem! Valami más.
Tisztelet a kivételnek, ahol kezükbe merik venni az Éneklő Egyházat, annak kiforratlanságaival együtt.
Talán ez lehetne az első kritérium: liturgiahűség.

A második hasonló témakör: az ordinárium kérdése.
A latin nyelvű liturgiában az Uram irgalmazz-Kyrie eleison görögül van, le sem merték fordítani latinra.
Nálunk viszont lehet énekelni mindent, amelyben még véletlenül sincs benne sem ez sem az.
(Igaz bűnbánati ima az 50. zsoltár parafrázisa, de nem Kyrie).
Ehhez még csak annyit, hogy amikor az Atya ül a trónusán Sanctus helyett, mindig egykori másfél mázsás
lelki atyám jutott eszembe... a trónuson... :-).
A liturgiahűség, annak megtartása pedig nem más, mint egyházhűség.

Diákónussá szentelttel történt meg, hogy meghívták egy (karizmatikusként ismert) szentmisére, ahol rendszeresen egy állandó diákónus szolgál.
A rendszeresség megengedte (?) neki, hogy sajátos liturgiát alakítson ki a meghajlások, térdelések terén.
A "szerencsétlen" újszentelt diákónus pedig a rubrikák szerint szogált.
El lehet képzelni a zavart... természetesen nem az jött zavarba, aki a szabályt törte.
A vége: többet nem hívták meg az "átmeneti diákónust" arra a misére, mondván:
"két diákónus nem tud megegyezni,  s te úgyis fél év múlva pap leszel"
(előzetes megbeszélésről szó sem volt)

Így hát a saját plébánián szolgáló diákónus többet arra a misére legfeljebb áldoztatóként kapott bebocsátást.
Ez is bőségesen egyházhűség kérdése, s nem csupán a jog, hanem az egység szempontjából!!!!

S még egy, a megszólaltató személye: katasztrófa volt a Leningrádi Állami Operaház amúgy nagyszerű
énekeseit hallani Kerub-ének előadásakor. Azután, hogy előtte Szent Liturgián voltunk.
Vajon miért??? A lélek... a Lélek!

Köszönöm a figyelmeteket!
ZT