Subject: [Liturgia] In virtute Spiritus

From: Rihmer Zoltán <[email-masked]>
Date: Sat, 27 Mar 2004 05:17:55 +0100 (CET)

Kedves listatagok!

   Ilyés Zsolt legutóbbi levelének, valamint Kovács Róbert
ehhez csatlakozó véleményének végkicsengésével csak
egyetérteni lehet. Ezért magánjellegű, listán kívüli vitára
talán nincs is szükség. Az elmúlt hónapban egyébként
magánlevélből kaptam támogatót és kritikusat egyaránt.
Szerzőiknek ezúton mondok köszönetet. Bocsássák meg nekem,
hogy nem válaszoltam, de magánúton nem kívánok vitát
folytatni. Nem tekintem célomnak, hogy bárkit is ilyen módon
győzzek meg bármiről (erre az arctalan e-mailezés különben
sem alkalmas). Ezzel szemben a liturgikus levelezőlistát
olyan fórumnak tartom, amely szakemberek és érdeklődők,
papok és világiak számára egyaránt széles körben biztosítja
a liturgiával (remélem, hogy nemcsak a katolikussal és a
rómaival) kapcsolatos legkülönfélébb elméleti és gyakorlati
kérdések nyílt és konstruktív megtárgyalását. Úgy gondolom,
hogy az esetleges vitákból azok is sokat tanulnak, akik nem
szólalnak meg bennük. Ezért kell őket a nyilvánosság előtt
folytatni. Ha olyan személyes jellegű probléma merülne fel,
amely "csak magánúton" intézhető el (természetesen nem a
konkrét segítségkérésekre gondolok), azt hiszem, valami
félresiklott.
   Sajnálom, hogy Ilyés Zsolt személyes támadást hallott ki
a levelemből. Kritikám ugyanis pusztán az eljárásmódjára
irányult: mivel az általa idézettek túlságosan egyoldalú
képet adtak, azt gondoltam, hogy a válogatásban az ő
véleménye tükröződik - holott, mint írja, valójában az idő
hiánya volt a fő ok. A korábbi levelek elolvasását pedig
azért tartottam - és tartom most is - szükégesnek
megemlíteni, mert úgy vélem, hogy egy vitába érdemben csak
akkor lehet bekapcsolódni, ha nem hagyjuk figyelmen kívül
mindazt, amit mások e tárgyban addig elmondtak. A brit
alsóházban az a szokás, hogy ha egy kormánytisztviselőnek
olyan kérdést tesznek fel, amelyet az előzőekben már
megválaszolt, ő a sztenderd formulával csak ennyit mond: "I
refer the Honourable Gentleman to the answer I gave a moment
ago."
   Ezért engedtessék meg nekem, hogy ne kelljen visszatérnem
azokra a kérdésekre, amelyeket korábbi leveleimben
részletekbe menően boncolgattam. Ugyanakkor Ilyés Zsolt
legújabb felvetéseit sem szeretném megválaszolatlanul
hagyni. Így csak egészen röviden, mintegy "more
Peregriniano" ;-) szeretnék reflektálni rájuk (még a
korábban írtakra való hivatkozásokat is elhagyom), hogy
utána a lényegi kérdésről is elmondjam a véleményemet.

   1. A "Liturgicae instaurationes"-nek és minden más
dokumentumnak (a direktóriumokat is ideértve) a liturgikus
fordításokról szóló előírásai 2001 április 25-ével
hatályukat vesztették (a többi előírást a "Liturgiam
authenticam" valóban nem érinti, a misekönyv 3. mintakiadása
és a kongregáció egyéb dokumentumai viszont annál inkább).
   2. Az egyházzene viszonya a liturgiához leegyszerűsítve a
következő: A római liturgiában elhangzó szövegeket e rítus
szertartáskönyveiből kell venni. A püspöki konferenciáknak
emellett joguk van a megszabott határok között más, akár új
szövegeket is engedélyezni, sőt akár előírni. Mindkét fajta
szöveget lehet korábbi, hagyományosan hozzájuk tartozó
zenével előadni és lehet rájuk új zenét szerezni, ehhez
azonban szükséges, hogy előbb a püspöki konferencia
alkalmasnak nyilvánítsa a hatályos jog szerinti liturgikus
használatra és mint ilyet jóváhagyja. Tehát két szintről,
két fokozatról van szó: előbb van a szöveg, csak azután a
zene. Ha a szöveget a jog kizárja, a zene szóba sem jöhet.
   3. Az önkényes változtatások az engedély nélküli,
jogellenes változtatásokat jelentik. Egy püspöki konferencia
normális esetben tisztában van a joggal és nem hagy jóvá
olyan szöveget, amelyről a misekönyv általános rendelkezései
és a többi egyetemes jogszabály azt állítja, hogy nem
hagyható jóvá. A magyar püspökök esetében egyébként ilyenről
nem is tudok (külföldön sajnos már más a helyzet...).
   4. A bevonulási, felajánlási és áldozási ének esetében a
püspöki konferencia nem "változtat" az eredeti szövegen,
mert az tilos, hanem egy másikat hagy jóvá helyette. Ha e
másik szöveg egy részében esetleg mégis megegyezik a
misekönyvben szereplővel, csak látszólag történt módosítás,
valójában adaptációról van szó. A hívek igényeit ennek az
adaptációnak a során kell figyelembe venni. Ha viszont az
adaptáció megtörtént, azt a szertartást végző már ugyanúgy
nem módosítgathatja, mint a misekönyv eredeti szövegeit.
   5. A "Liturgicae instaurationes" 3. c) pontját valóban
úgy kell érteni, ahogy van, de nem a celebránsoknak és a
kántoroknak, hanem a püspököknek. Ha ők nem "határoznak meg
egy repertóriumot sajátos csoportokkal végzett misékre szánt
énekekkel", egyszerűen nincs rá mód, hogy "ne csak a szöveg,
de a dallam, a ritmus és a hangszerek is alkalmazkodjanak a
konkrét közösséghez". Aki ezt teljesen a saját kezébe veszi,
a püspököknek fenntartott jogokat bitorolja. Ugyanakkor nem
tilos a püspököket ezzel a kéréssel - akár napi
rendszerességgel is - zaklatni, hiszen nekik kötelességük a
lehető legteljesebb mértékben gondoskodni a rájuk bízott
hívek lelki szükségleteiről.
   6. Az ifjúsági és gyermekmisék repertoárja nincs
betiltva. Csak annyi történt, hogy a püspökök sokkal
átgondoltabb és részletesebb útmutatást kaptak az eredeti
szövegek kiválogatásához és fordításaik elkészítéséhez.
Egyszerűen nem tudom elképzelni, hogy az ifjúsági és
gyermekmisék zenéje eredendően olyan szövegeket kíván
alapul, amelyeket az új előírások rendre kizárnak a
liturgikus használatból.
   7. A liturgia inkulturációjára és a liturgikus
fordításokra vonatkozó újabb szentszéki előírások már
nemigen fognak az ellenkezőjükre változni, egyrészt mert a
liturgikus megújulásnak egy olyan újabb szakaszát
képviselik, amelyet maga II. János Pál pápa kezdeményezett
"Vicesimus quintus annus" kezdetű apostoli levelében,
másrészt mert olyan elmélyült teológiai, antropológiai,
nyelvtudományi stb. megfontolásokból fakadnak, amelyeket
jelenlegi ismereteink alapján aligha lehet megingatni.
   8. A liturgia az Egyházé. A liturgikusok hozzászólhatnak,
de nem bele. Ez rossz, ha az Egyház rombolja a liturgiát és
a liturgikusok nem tehetnek ellene semmit; de jó, ha az
Egyház védi és építi a liturgiát, nem engedve, hogy a
liturgikusok akadályozzák ebben. Az elmúlt 45 évben
mindkettőre láttunk példát. Az Egyház éppen ezért gondosan
őrzi teljes szabadságát a liturgia alakításában - akár még
annak egy-egy érdemdús elméleti kutatójával szemben is.

   Most pedig rátérnék arra a szerintem igen fontos
kérdésre, amely kezdettől fogva kimondatlanul ott lappang a
hozzászólások mögött: a liturgikus jog, a kánonjog, sőt
általában a szabályok értelmére és lényegére.
   Jézus fellépése valóban szembesítette a farizeusokat a
kérdéssel: vajon az ember van a szombatért, vagy a szombat
az emberért (vö. Mk 2, 27)? Jézus válaszából viszont,
amelyet gyógyításaival adott, nem az következik, hogy a
szombat, vagyis a törvény önmagában rossz, hanem hogy -
amint Ilyés Zsolt írta - nem szabad abszolutizálni, vagyis
szükség esetén lehetséges alóla a felmentés. A kánonjognak
éppen ezért a világi jogokkal szemben az egyik legsajátosabb
jellegzetessége a "dispensatio" jogintézményének igen
kiterjedt alkalmazási köre. Ez azonban szintén nem lehet
korlátlan, hiszen akkor a szabadságot, a "minden(t) szabad"
szabályát abszolutizálnánk. A korlátokat az isteni jog és az
Egyház alkotta jogszabályok jelentik. Eszerint pedig
felmentésért az illetékes egyházi hatósághoz és nem a
Szentlélekhez kell folyamodni.
   Ha egy jogszabály alól az Egyház nem ad vagy nem adhat
felmentést, azt sajnos meg kell tartani, hacsak a
lelkiismeret nem parancsolja az ellenkezőjét. Bizonyos
értelemben tehát Kovács Róbertnek is igaza van: "Az ember
mint egyén, gondolkodó teremtmény. Nem birkának lett
teremtve, aki minden felette lévőnek az akaratát teljesíti."
Az egyházi előírásokhoz valóban ésszel, értelemmel kell
közelíteni, hiszen a törvényhozó nem azt akarja, hogy a
krisztushívők birkamód teljesítsék őket, hanem hogy megértve
tartsák meg mindazt, amiről hiszik, hogy szükséges az
üdvösséghez. Ha nem hiszik, sőt kifejezetten rossznak
tartják, lehetőségük van a tiltakozásra. Még az is
előfordulhat, hogy valaki szándékosan szegi meg az
előírásokat - ez azonban egyedül őrá és gyóntatójára
tartozik. Ugyanakkor minden hívőnek objektív kötelessége
megpróbálni lelkiismeretét az Egyház tanítása szerint
működtetni. Aki ezt eredendően elutasítja, hiába hivatkozik
akár Szent Ágostonra, akár a Szentlélekre: az előbbi ugyanis
hatalmas életművében kissé más álláspontot képviselt a jog
természetét illetően, az utóbbi pedig az Egyháznak mint
olyannak adatott segítőül, és nem minden egyes tagjának.
   Ezzel szemben Szent Pál szerint a törvény betűje öl, a
Lélek viszont éltet (vö. 2 Kor 3, 6), mi pedig
megszabadultunk a törvénytől, úgyhogy az új életben a Lélek
szerint szolgálunk, nem pedig a betű szerint, mint a régiben
(vö. Róm 7, 6). Ezek a gondolatok köszönnek vissza az olyan
érvelésekben, amelyek a Lélek erejét állítják szembe az
Egyház fegyelmével. Csakhogy Szent Pál itt egészen más
kérdéseket fejteget, szavai így egyáltalán nem jelentik azt,
hogy a Lélek erejét érezve túltehetjük magunkat Isten
népének törvényein. Az Egyház pneumatikus valósága és
jogrendje két különböző dolog, amelyeket nem szabad
összekeverni egymással. Bátran ajánlom mindenkinek e témában
az alábbi cikket: Carl Gerold Fürst: "Az egyházjog
lényegéről", Communio 1993/3, 58-70 (fordította Erdő Péter).
Az egyházjog végső célja egyébként valóban a lelkek
üdvössége, ezt azonban szintén nem szabad abszolutizálni. A
részletekhez a következő tanulmányt javaslom: Erdő Péter:
"&#171;Salus animarum suprema lex.&#187; A lelkek üdvösségére való
utalások szerepe a katolikus egyház hatályos
törvénykönyveiben", Kánonjog 5 (2003) 7-18.
   Nagyon örülök annak, amikor olyan gondolatokat olvasok,
amilyenekkel Ilyés Zsolt a levelét zárta és amelyekhez
Kovács Róbert is csatlakozott. Nem tudok viszont örülni
akkor, ha úgy érzem, Istent és az Ő Lelkét valamiképpen az
Egyházzal állítják szembe. Ilyenkor Szent Cyprianus, a
vértanú püspök szavai jutnak eszembe (De catholicae
Ecclesiae unitate 6 [CSEL 3, 1, 214 = PL 4, 502]): "Habere
non potest Deum patrem, qui Ecclesiam non habet matrem." -
"Nem tarthatja atyjának az Istent, aki nem tartja anyjának
az Egyházat."
Ezt a negatívan szerkesztett állásfoglalást - mivel minden
éremnek két oldala van - jól kiegészíti Nagy Szent Leó pápa
egy pozitív megnyilatkozása, amelyet szeretettel és
tisztelettel ajánlok mindenki figyelmébe, aki behatóbban
kíván foglalkozni az Egyház kétezer éves liturgiájával. Ő
ugyanis az egyetlen patrisztikus szerző, akinek
prédikációiban az Egyház annyira ráismert saját magára és
hitére, hogy egyes kitüntetett részleteit még a szentmise
központi imádságába, a kánonba is szó szerint felvette.
   453 május 31-én, pünkösd vasárnap a böjti fegyelemre
utalva Leó pápa e szavakkal kezdte beszédét (Tractatus 79, 1
[CCSL 138A, 498 = PL 54, 418): "Dubitandum non est,
dilectissimi, omnem observantiam Christianam eruditionis
esse divinae, et quidquid ab Ecclesia in consuetudinem est
devotionis receptum, de traditione apostolica et de Sancti
Spiritus prodire doctrina, qui nunc quoque cordibus fidelium
suis praesidet institutis, ut ea omnes et oboedienter
custodiant, et sapienter intellegant." Amit talán valahogy
így lehetne magyarul visszaadni: "Nem kételkedhetünk benne,
kedveseim, hogy minden keresztény parancsmegtartás forrása
az isteni okítás, s hogy mindaz, amit az Egyház a vallásos
tisztelet szokásaként elfogadott, az apostoli hagyományból
és a Szentlélek tanításából származik, aki híveinek szívét
útmutatásaival most is vezérli, hogy azokat mindnyájan mind
engedelmesen megőrizzék, mind pedig bölcsen megértsék."

Rihmer Zoltán