Subject: [Liturgia] Szvit felvetett témákra

From: Robert Kovács <[email-masked]>
Date: Thu, 24 Apr 2003 20:08:18 +0200

Kedves Listatagok,

örülök, hogy "borzasztó" levelem ilyen nagy visszhangra talált!

Sok félreértést kell tisztáznom, mert írásom - bizonyára nyelvi
tehetségtelenségem miatt - többekben indulatot keltett.

1) Liturgia: Nagyon szép gondolatnak tartom Földváry Miklós írását, amely a
liturgiát, mint az egyház nyelvét fogalmazza meg. Semmi kifogásolnivalóm
nincs e téren. Engem inkább az érdekelne, hogy mi van azokkal, akik ezen az
egy-nyelvüségen szeretnének túllátni. Nemcsak az egyetlen nyelv különbözö
nyelvjárásai érdekli öket, hanem a teljesen más nyelvek is, más kultúrák is.
Ez nem azt jelenti, hogy csak ilyen emberek vannak, hanem vannak ilyen
emberek is, akik (még) a katolikus egyházhoz tartoznak.
Számomra tarthatatlan az a fölfogás, amelyik azt mondja, hogy: "Ha nem
tetszik, mehetsz. Nem a mi bününk, hanem a tied." Lehet, hogy az ezt olvasók
tábora nem ilyen - ennek örülök -, de a papság minimum 50 %-ának (akiket
ismerek) ez a nyilvános, vagy rejtett véleménye. Lehet ezzel vitatkozni,
lehet engem ezért sajnálni is, de nekem ez a tapasztalatom.
Többek között például ezt tartom szélsöséges fundamentalizmusnak.

Az a kép jut eszembe az elöírásokról, hogy ha valaminek meghúzom a
határvonalát, akkor akarva-akaratlanul olyan dolgok kerülnek a határvonalon
kívülre és belülre, amelyeknek nem ott volna a helyük. Ha nincsenek nyitott
ajtók a határvonalon, nincs kommunikáció. Minél szigorúbb vagyok, annál
kisebb lesz a körülhatárolt terület térfogata. Minél engedékenyebb, annál
nagyobb lesz. Egyik sem müködik önmagában. Ezért gondolom, hogy a valóság és
az elmélet két külön dolog.
Azok, akik azt gondolják, hogy minél szigorúbb az egyház, annál több híve
lesz azért nem igaz, mert nekünk éppen a toleranciát, a mások véleményének
elfogadását, egyenrangúnak tartását, mások hitének elismerését kell(ene)
gyakorolnunk, mert ez az egyetlen jelenleg járható út. A `csak-egy-út-van`
címü felfogás ma már nemcsak hogy túlhaladott, hanem életveszélyes is.

2) Éjszakázás: Persze, hogy nem hal bele senki. De ez nem érv. A
többgyermekes feleség sem hal bele, ha a többgyermekes férje minden
szombaton és vasárnap reggel 8-kor misézik, ahová elötte 1 órával kell
elindulnia. Este késön ér haza majdnem minden nap, beleértve a hétvégéket
is. A nötlen pappal beszélget erröl, aki egy vállrándítással elintézi: "Maga
nem érti az igazi katolikus vallást". Egy másik esetben pedig így reagál
ugyanez a pap, aki mellesleg pápai elismerést kap szélsöséges nézeteiért:
"Maga még pénzt is akar egy-két orgonadarab eljátszásáért?"
Ha jól értelmezem az Evangéliumot, akkor nem azon a két éjszakán kell
virrasztani, amikor az Egyház elöírja, hanem amikor az Élet elöírja. Az
jelenti: Jézussal együtt virrasztani!

Kedves Nényei Úr, én nem ócsároltam és nem köpdöstem Rómát, hanem szerettem
volna felhívni arra a figyelmet, hogy a központosítás mint elmélet egy
szuper dolog, de a valóságban nem mindig a legjobb út.
Ezenkívül Ön szerint menjünk vissza a középkorba, akkor majd sok tagja lesz
az egyháznak? Az emberek (valóban föleg a nök??) nem azért lépnek át az
iszlám hitre (amit én egyébként csak kordivatnak tartok), mert áhítozzák a
szigorúságot, a megaláztatást, a kihasználást, gyermekeik méltatlan
nevelkedését..., hanem mert a keresztény egyházak nem képesek elegendö
alternatívát felmutatni ezekkel szemben. Az Egyház korábban nemcsak
"bekényszerítette" az embereket a templomba, hanem képes volt azt
mozgalmassá, élövé, színvonalassá, az emberek számára AZ eseménnyé tenni!

Tisztelt Jäger Miklós Úr! Szóval nem kell egyedül éreznem magam? Jó tudni.
:))
Középkori nagy fejedelmek: Nagy távolságból nézve még a nem kevésbé szép
dolgok is megszépülnek. Mégha az Anyaszentegyháznak is szentelték az
életüket, állandó konfrontációban voltak vele. Akkoriban könnyebb volt az
Egyházra támaszkodni, mert ö volt a kultúra fö mecénása. Ez mára teljesen
megváltozott, megfordult. Mi viszünk az egyházba kultúrát, nehogy üresen
maradjon.
Az Egyháznak szentelt életekröl csak röviden:
A zeneszerzök zeneszerzöje, J. S. Bach Arnstadtban töltött éveiröl csupán
helyspórolás miatt nem számolok be. Utána lehet olvasni.
W. A. Mozart: "1781. március 16-án érkezett Bécsbe, ahol a salzburgi érsek
(Colloredo(!)) kíséretének szállásán lakott. Az asztalnál a lakájok után, de
a szakácsok elött kapott helyet. Müncheni gyözelmeinek friss emlékével, ahol
az arisztokraták egyenrangú partnerként kezelték, helyzetét sértönek érezte.
Sértette az is, hogy az érsek tilalma folytán hangversenyezéssel nem
tehetett szert jövedelemre. [...] Május 9-én tarthatatlanná vált minden; az
érseknél lezajlott viharos kihallgatás után, melynek során Mozart szerint az
érsek tisztségéhez és hivatásához méltatlan mocskolódások özönét zúdította
rá, Mozart elbocsátását kérte.
(Az Ön által felsorolt zeneszerzök egyébként nem a középkorban, hanem az
újkorban éltek. A középkorban pedig egészen mást csinált az orgonista, mint
ma.)
Azért sem tartom jónak hasonlatát Bachról és Mozartról, mert mi már egy
egész más világban élünk. Nem hasonlíthatjuk össze az akkori életformát a
maival ami például a családot illeti. Ma is hidegek a templomok. Olyan
"rossz" hangszereik voltak, hogy még ma is müködnek. Stb-stb-stb... Arról
nem is beszélve, hogy Bach és Mozart és a többi felsorolt nagy zeneszerzö
nem Magyarországon éltek. Ez is számít.
A nevelés lehetne egy külön téma is, örülnék neki, de most csak röviden:
Ugye, nem kívánja magának senki sem, hogy ne ismerje az apját, mert annak
nincs ideje a családjára? Vagy igen? Tudom, hogy vannak sokkal
család-ellenesebb szakmák is, de ez nem lehet számunkra megoldás.

Tisztelt Munkácsy-Kovács Úr! Igaza van, ne bántsuk az Egyházhat. De a
kritikus szemléletet én személy szerint jobban össze tudom egyeztetni
Krisztus tanításával, mint a kritika nélküli elfogadást.
Úgy érzem, nem kevertem össze a gazdasági folyamatokat Húsvéttal, amennyiben
a bécsi és passaui közgazdász-kollégák sem keverték azt össze. Ugyanis ök is
éppen közvetlenül Húsvét elött adták közre az elmúlt év pénzügyi adatait...
Egyébként új bekezdést kezdtem, és odaírtam: "Más..."

Senkit nem szándékoztam megbántani. Elnézést, ha így történt.
Kíváncsian várom véleményüket!

Tisztelettel,
Kovács Róbert