Subject: [Liturgia] szabályozottság

From: Földváry Miklós <[email-masked]>
Date: Tue, 22 Apr 2003 16:56:25 +0200

Kedves Listatagok! Kovács Róbert levele megrendített. Azt hiszem, minden jóindulatú listatag tudja, hogy nem ontológiai értelemben mondtam a liturgiát az egyes (!) embernél nagyobbnak. Bölcsebb nálunk: mint nevelőre bízhatjuk rá magunkat, az Istenből táplálkozó emberiség nagy egységéből tanulhatunk benne közösen és egyénítve, az Egyházzal és az általa megszentelt történelemmel forrhatunk benne össze. Nálam mindenesetre nagyobb: emberek csinálták, mint pl. az apostolok, az egyházatyák és mások. Ahogyan nagyobbak nálam ők egyenként, úgy még nagyobbak közösségben, az Istennel való párbeszédben. A kereszténység pedig igenis fundamentalista (ezt is tudhatjátok jól érteni, ha akarjátok: add el mindenedet, hagyd el, sőt el se temesd apádat-anyádat, heréld ki magad az Isten országáért, légy vértanú, stb.), és talán társadalmi sikere (amelynek egyébként semmi jelentősége) is nagyobb lenne, ha merne szigorúbban lépni föl: ennek nagyobb ma a közönsége, mint a minden utcasarkon elérhető "nyitottságnak" (ez szintén jól értendő, semmi kifogásom a nyitottság ellen). A liturgia pedig bizonyos szempontból nyelv, és egy nyelv akkor érthető, akkor használható alkotó módon is, ha szabályozott. Ha ez a szabályozottság valakit csak a diktatúrákra emlékeztet, az jelentős liturgiai, sőt, elemi esztétikai érzéketlenségről tanúskodik. Az eltérésnek is valamihez képest van jelentősége. Talán megvilágítja ezt egy nemrég megjelent írásom bevezetése (a Magyar Egyházzene olvasói lapozzanak tovább): 

Földváry Miklós
Nyelvnek általános értelemben egyezményes, tehát a kommunikációs folyamat résztvevői által a környező, nyelven kívüli valóságra azonos vagy legalább hasonló módon vonatkoztatott jelentéshordozók összefüggő és szerkezetében szabályozott rendszerét nevezzük. A nyelvi szerkezet elsajátításának és az egyes jelentések megismerésének legfontosabb, sőt talán egyedüli közvetlen eszköze a nyelvi folyamat időbeli átélése. Ennek során a nyelvi elemeknek bizonyos kapcsolódásai állandónak mutatkoznak, egyes jelek vagy jelcsoportok pedig rendre meghatározott élethelyzetekben rögzülnek. Az ismétlés révén tehát kialakul valamiféle nyelvi alapréteg, amelyet a kommunikációs folyamat résztvevői természetesnek találnak, és amely megszilárdulása után bizonyos mértékig a nyelven kívüli valóság szerepét veszi át: az újonnan használatba került jelek vagy jelcsoportok ezután már nem föltétlenül kapcsolódnak a nyelven kívüli valósághoz, hanem a megszilárdult nyelvi alapréteghez képest lesznek meghatározva.

E tág értelemben vett nyelv az ismétlés és az újítás által újabb, egyre körülhatároltabb alaprétegeket hozhat létre, így az általánosból kiváló egyedi helyzetek és jelentések kialakulása-kialakítása, valamint az ismétlődés folyamán való másodlagos alapréteggé szilárdulásuk elméletileg a végtelenségig folytatható. A nyelven belüli jelek és jelcsoportok, azaz általános értelemben vett szövegek tehát alapréteggé az ismétlés, egyedivé, vagyis esztétikai többletet hordozó alakká, fölépítménnyé az újítás folyamán válnak. Az újítás (a XX. század legnagyobb hatású esztétikai irányzatainak megközelítése szerint is) kétféleképpen írható le: lehet belső, szerkezeti újítás, amely az újítást hordozó szöveg elemeinek egymáshoz való viszonyában mutat eltérést a megszokottól, tehát a rendszeresen ismételttől, és lehet külső újítás, amely az elemeknek a megszokotthoz, tehát az alapréteghez, így a nyelven kívüli valósághoz vagy a nyelven belüli alapszöveghez való kapcsolódásában tér el a rendszeresen ismételttől. E két tényező nem tekinthető egymástól függetlennek, mivel a szövegek mindenkor szövegen kívüli elemekkel való állandó kapcsolatban valósulnak meg, és környezetükkel együtt közvetett vagy közvetlen módon meghatározzák és így ?beemelik?, belsővé teszik saját külső közegüket és alapszövegeiket is.

Szinte modellszerűen felel meg a föntebb leírtaknak a római liturgikus gyakorlat, különösen annak a közelmúlt reformjaiban és az újkori lelkiségben bekövetkezett föllazulástól még mentes, de már hagyománnyá szilárdult változata a VII. és a XVI. század közötti közel ezer évben. Ekkor volt mind rendszerében, mind pedig körülményeiben alkalmas arra, hogy nagyszámú résztvevője vagy érintettje a töretlen és szabályos ismétlődés következtében e különlegesen változatos anyagban is egymásra épülő alaprétegeket ismerjen föl, s így tájékozódni legyen képes. E nyelvnek a beszélőkkel, tehát az ismétlődés alakítóival és résztvevőivel való szoros kapcsolatát mutatja az is, hogy e korszak a latin hagyomány minden egységessége mellett helyi rítusokat alakított ki, vagyis nem az egyéni kezdeményezés, de nem is valamely tisztán elméleti szabályozás befolyásolta, hanem az egymással ténylegesen érintkező beszélők őrizték vagy módosították saját szokásukat.

Jóllehet a liturgikus történés egésze ?az egyházi év, a templom, a tárgyak, ruhák, színek együttese, a dallamok, a résztvevők szereposztása és maguk a szertartási szövegek? jelentéshordozók összefüggő rendszerének, s így nyelvnek tekinthető, a nyelvi alaprétegek és a külső környezet megfeleltethetősége alapján célszerű a liturgia legállandóbb összetevőjét, a szoros értelemben vett szöveget tekintenünk ?nyelv?-nek, beágyazottságának terét és idejét pedig külső valóságnak. A szöveg ismétlődésének illetve egyedivé válásának belső, szerkezeti eszköze így a szöveg liturgikus helyzeten kívül is létező alapjelentése, műfaji önmeghatározása és más, liturgián belüli szövegelemekhez (akár párhuzamos, akár alapszövegekhez) való viszonya; külső eszköze pedig elhangzásának ideje az egyházi és kozmikus év illetve nap szintjén, valamint tere a templom vagy esetleg a templomon kívüli világ funkcionális rendjében. Részben ezektől függetlenek az elhangzás hogyanjára utaló kategóriák, elsősorban a hagyományos kultuszban a szövegtől elválaszthatatlan dallam vagy tágabb értelemben jellegzetes hanghordozás, és az előadó vagy előadók személye. A szöveg elhangzásával párhuzamosan zajló cselekmények vagy mondott-énekelt más szövegek tovább árnyalják az összefüggéseket.