Subject: [Liturgia] Fw: olvasnivaló karácsonyra

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Sat, 14 Dec 2002 00:21:11 +0100

----- Original Message -----
From: Dobszay László
To: [email-masked]
Sent: Friday, December 13, 2002 3:12 PM
Subject: olvasnivaló karácsonyra

Kedves Olvasók, úgy vélem, egy készülő doktori disszertáció mellékelt
fejezete nem tanulság nélküli. Ha a szerző jól festi a helyzetet, akkor mi
most érkeztünk el a 18. századi protestáns felvilágosodás állapotába.

Karácsonyi üdvözlettel: Dobszay László

----------------------------------------------------------------------------
----

Kinczler Zsuzsa:

Liturgia és felvilágosodás a 18. századi német luteránus egyházban

A felvilágosodás hatása az egyház életére

A felekezeti háborúk lezárulásával az egyháztörténet új szakaszába lépett.
Az ortodoxia kora után - talán éppen ennek reakciójaként - a vallásos
érdeklődés meggyengült. Új kultúra van kialakulóban, mely folyamatosan
távolodik az egyháztól. Lassan maga az egyház is ennek az új szellemiségnek
a hatása alá kerül.

"A reformáció utáni egyháztörténet legfontosabb ténye ez a szellemi
átrendeződés és az egyház kulturális megítélésében bekövetkező változás. Az
átalakulás eszmei vonatkozása az olvasottabb rétegek körében végbemenő
elfordulás az egyház transzcendens világnézetétől, valamint egy új, a
hagyományos értékektől független világ- és életszemlélet létrejötte. Ezt a
folyamatot nevezzük felvilágosodásnak."[1]

Hogy az egyház hol és milyen mértékben került a felvilágosodás hatása alá,
az területenként változó volt. A német teológusok nagy része befogadta az új
szellemi áramlatot. A protestantizmus erőteljes átformálása megkezdődött, de
a teológia az ortodoxia korára jellemző egységességét elvesztette. Ennek
következménye az a dogmatikai meggyőződés szerinti újabb széttagoltság, mely
a teológusokat, lelkészeket, s ezen keresztül természetesen magukat a
híveket is megosztotta.

A 18. század második felében és a 19. század első felében azonban nem a
felvilágosodás az egyetlen szellemi áramlat. Már a felvilágosodást
megelőzően feltűnt Németországban a pietizmus erőteljes vallási áramlata,
mely a 18. század második felében újra megerősödött, sőt 1814 után nyíltan
szembefordult a felvilágosodás teológiájával. Másrészről a harcos ortodoxia
is mindvégig jelen volt az egyház életében. Mégis a 18. századot a
felvilágosodás erőteljes térnyerésével jellemezzük.

Az új szemlélet semmit sem fogad el, csak azt, ami emberi ésszel felfogható
és megtapasztalható. Ez a természetes rendszer. Minden olyan történelmi
jelenség, mely nem egyezik az értelem követelményeivel: elhajlás. Csak az
igaz, ami általános érvényű. A kultúra szakít történelmi kapcsolataival: az
egyházzal és a vallásossággal általában. Polgári kultúra van kialakulóban,
mely harcot vív autonómiájáért, s a hagyományokkal és dogmákkal szakítani
kíván. Bár a franciákkal ellentétben a német polgárság nem állt olyan
szkeptikusan szembe az egyházzal, mégis sokat veszített egyházszeretetéből,
s a német polgárság is egyre távolabb került a hagyományoktól: vagy
értetlenségből, vagy közönyből.

Megváltozott a társadalom szerkezete, s ezen belül a zenészeké, egyháziaké.
Megváltozott az iskola és a templom viszonya. Ahol az állam és az egyház
szétválása megvalósult, ott az új helyzet a zenész számára új pozíciót
teremtett. Megváltozott a zenei és liturgikus hagyományozás.

Templom és iskola, kórusok
Az evangélikus egyházzene: a vasár- és ünnepnapi istentiszteleti zene, az
esküvők, temetések és egyéb kazuáliák zenéje az iskolai kórusokra épített.

A latin iskolákban a zenének központi szerepe volt. A helyzet azonban a
pietizmus terjedésével megváltozott. A pietista pedagógia már nem kedvelte
annyira a zenét, mint elődei, a zene érzelmi és érzéki hatásától féltve a
növendékeket. A tudományok fejlődésével, az új típusú gimnáziumok
kialakulásával azonban a zeneoktatásban betöltött helye háttérbe szorult.
Csökkent a zeneórák száma és fontossága. Az egyéb tanulmányok mellett a
diákságnak nem maradt elég ideje sem a zenélésre. A templomi énekkarban való
éneklés sem számított többé előnynek. Aki muzikális volt, az inkább a
templomon kívül kereste a zenélési lehetőségeket.

A változás különösen a kurrendék[2]  körében követhető nyomon. A latin
iskoláktól öröklött gyakorlat nem illik az új típusú iskolák pedagógiai
elképzeléseihez, mert az effajta tevékenység rendszertelen oktatáshoz, s a
növendékek korai önállósulásához vezet. Kiemelt helyen szerepelnek a
kritikák között az egészségre ártalmas hatások, pl.: közvetlen étkezés utáni
éneklés, a hideg utcák stb. is. S mindez együttvéve akadályozza a rendet és
fegyelmet, s rossz hatással van a tanulmányi előmenetelre is.

"Némely nagyvárosban a szűk utcákon nyomasztó a levegő. Az erős italok, a
por, s a mindezekkel együtt járó életstílus miatt nagyon kevés a jó, vagy a
kimagasló diszkantista."[3]

Ez azonban mindig is így volt. A valóság az, hogy változott az ízlés, s a
polgárság már nem tartott igényt házai előtt a rendszeres éneklésre.  A
sokszor kissé vaskos szövegek, a vidám dalok sem divatosak már, s az új
stílushoz nem illenek a fiúkórusok sem. Így a felső szólamok éneklésére
1789-ben   Rellstab[4] már "arme Frauenzimmer"-eket javasol.

A kurrendék ezzel fő bevételi forrásuktól estek el.

Az énekkarok ("Kantorei") szerepe az istentiszteleteken szintén
visszaszorult, s ott is, ahol még szolgálatban álltak, nehézséget okoztak az
új zenei stílus által támasztott magasabb technikai követelmények. A 18.
század végére alig volt Németországban olyan kórus, mely magas színvonalon
alkalmas lett volna a liturgikus funkciók betöltésére.

Kántorok, orgonisták, lelkészek
A kántorok korábbi magas társadalmi rangja megingott, szociális szerepük és
értékük fokozatosan csökkent. A megelőző korokkal összehasonlítva
képzettségük sokkal alacsonyabb szintű volt, ami azonban a tőlük
elvártakkal, és az egyházzene leértékelődésével függ össze. A kántoroknak és
orgonistáknak nem kellett tudásukat bizonyítaniuk. A lelkészek és kántorok
tudása és megbecsülése között egyre szélesedő szakadék támadt. A kántorok és
orgonisták lassan a tanulatlan egyházfi és egyéb templomszolgák -"niedere
Kirchenbedienstete" - szintjére csúsztak vissza. Maga a szó kántor "ein
halber Schimpfname" írja Schlimbach[5] 1805-ben.

A lelkészek zeneileg egyre képzetlenebbek voltak. Korábban az énekkarok nem
pusztán a jövendő kántorait, de a jövendő lelkészeit is nevelték. Az oltári-
vagy a szószéki szolgálat végzéséhez nekik is szükségük volt hangképzésre.

"A lelkész képzetlen és hamis hangon intonálja a kollektát, amire a
gyülekezet a kántorral respondeál: éles, vágó hangon, dass Mark und Gebein
erbeben." [6]

A lelkészek zenei továbbképzése sürgető feladat írja Schmidt már 1754-ben:

".damit sie in der Gemeinde, wenn eine Kollekte zu singen ist, ihre Stimme
als eine Posaune und nicht als ein Nachthorn erheben können."[7]

 S mi történt Lipcsében, abban a városban, ahol töretlenül élt a régi
hagyomány, az un. katolisierender Form?

"Köztudott, hogy nálunk a legtöbb helyen a kollekta, a szereztetési igék, a
Dominus vobiscum, a glória és az intonációk responzumokkal éneklendők.
Hogyan lehet mégis az, hogy a legtöbb lelkész pocsék - miserable - énekes, s
inkább vonyítanak, mint énekelnek intonáció és kollekta helyett? Néhányuknál
úgy tűnik, egyáltalán nincs is hangjuk, s számukra a moduláció teljesen
ismeretlen fogalom. Némelyikük egyáltalán nem tud hangot megadni,
visszaadni, vagy akár megtartani.Igaz ugyan, hogy a lelkész számára nem a
legfontosabb az éneklés, de ez ad bene esse hozzá tartozik. Miért nem
énekelnek tehát az iskolákban és egyetemeken, s miért nem szereznek alapvető
ismereteket a vokális zenében, ha a hangszeresben nem is?"[8]

A lelkészek liturgikus szabadsága
A 18. század folyamán azonban nem csak az egyházi élet szorult háttérbe,
hanem maga az egyház. A kor természeti törvényeket követő életszemlélete
számára csak egy fensőbbség létezett: maga az állam. A felvilágosodás
államegyházban gondolkodott. A gyülekezeteket alkotó egyéni hívő lelkek
ilyenformán az államhoz tartoztak. Ahová ez az új életszemlélet beköltözött,
ott a szigorú egyházi szabályok vagy jelentős változáson mentek keresztül,
vagy teljesen meg is semmisültek. Az abszolutista uralkodók nagyobb
hatalomra tettek szert az egyház felett, de az "ius liturgicum" végső soron
mégis az egyház kezében maradt, azaz - e korra jellemzően -  gyakorlatilag a
gyülekezetek kezében.

"Niemals war die Einzelgemeinde freier als damals. Niemals trat aber auch so
deutlich zu Tage, dass der Pfarrer der Herr der Gemeinde war"[9]

Az ortodoxia szilárd szabályokat vezetett be, melyek áthágását szükség
esetén rendőri erőkkel torolta meg. A felvilágosodás korában változott a
helyzet, mivel a tartományi és városi hivatalok egyre távolabb kerültek az
egyháztól. Maguk a szuperintendensek is azon az állásponton voltak, hogy az
istentisztelet felépítésének és rendjének meghatározása a lelkész joga. Ahol
a lelkészek nem élvezték "in liturgici" a teljes szabadságot, ott a kisebb
változtatásokat a gyülekezettel egységben kellett végrehajtaniuk, míg a
nagyobb változtatásokat a "Synode" hagyta jóvá.

Senki sem kérdőjelezte azonban meg az ágendákban leírt liturgikus formulák
megváltoztathatóságának jogát, sőt a szükségességét sem. Nem pusztán
elfogadták, hanem célul tűzték ki a liturgia megváltoztatását, a liturgiát
az adott kor elvárásaihoz kell igazítani elv következetes végrehajtásával.
Az egyházi vezetők két szempontot tartottak csak szem előtt a változtatások
elbírálásában: ne tűnjön teljesen újnak, illetve a gyülekezetek maguk
panaszt ne emeljenek. Így jutottak el lassan addig a pontig, amíg már alig
volt lelkész Németországban, aki a régi rendet követte volna. A lelkészek
többsége lassan, egymás után hagyta el a régi formulákat, először csak
változtatva őket,  majd saját, vagy másoktól kölcsönvett formulákkal
helyettesítve azokat. Olyan gyülekezet, aki lelkésze ellen a változtatások
miatt hivatalosan panaszt emelt volna - ha a lelkész óvatosan és
körültekintően járt el - nem volt. A feljegyzésekből azonban az derül ki,
hogy a vidéki, főleg a falusi gyülekezetek a szuperintendenseknél kevésbé
voltak toleránsak.

A liturgia felvilágosodáskori felbomlását tudományos részletességgel nyomon
követni lehetetlen, még egyes gyülekezetek vizsgálatával is.     Az
iratokból és feljegyzésekből azonban egy általános kép azért kirajzolódik.
Németország bizonyos területei konzervatívak voltak, például Poroszország,
Szilézia, Thüringia, Szászország egyes részei, különös tekintettel Lipcse
városára. Biztosan állítható, hogy Szászország nagyobb részén, Nürnbergben
és Mecklenburgban a liturgikus éneklés mindvégig megmaradt. A német terület
más részein a változás azonban sokkal gyorsabb volt.

Luther korától kezdve az evangélikus istentiszteletnek 2 fő formája volt. A
dómokban és nagyobb helyeken a középkorból örökölt formák és szokások a
felvilágosodás koráig nagyjából változatlanok maradtak. Az istentiszteletek
nagy része latinul folyt a diákok és a "Domherren" részvételével, s a napi
és heti istentiszteletek teljes köre megmaradt. A kisebb városi és falusi
templomokban, ahol nem voltak a fensőbbségek által támogatott énekkarok, az
istentiszteletek az egyszerű német rend szerint folytak (vö. Luther:
Deutsche Messe). A két istentiszteleti forma között a lényegi különbség a
zenében, a művészi szintű egyházzenében volt. A felvilágosodás hatására az
egyházi rendeletek, kórus szabályzatok, ágendák és kancionálék szerint a
dómok és falusi templomok közötti liturgikus eltérés eltűnt.

Felvilágosodás és istentisztelet

A felvilágosodás embere, félre állítva a külső autoritásokat, a hitéleten
belül is a szabadságot kereste. Célja önmaga megismerése, saját belső világa
felé fordulás, s ezáltal egy új, felvilágosult személyiség felépítése. A
vallás és a hit nem a kinyilatkoztatástól függ, hanem csak erősíti a "rein
geistigen", pusztán szellemi, keresztény igazságokat. Minden ember
legbensőbb énjében megvan a vallás három fő eleme: "Gott, Tugend,
Unsterblichkeit".- azaz isten, erény és halhatatlanság.

A vallás az egyes ember benső lelki dolga, s ez a vallásosság az emberiség
kulturális fejlődésének része. A "natürliche religion" a természetes vallás,
nem isten, hanem az ember tetteit állítja a középpontba, az ember vallási
értelemben vett cselekedeteit.

Az istentisztelet nem isteni eredetű, hanem az emberek által szabadon
alkotott "intézmény", mely arra szolgál, hogy megtartsa és fejlessze a
mindenkiben meglévő jóra való hajlamot.

"Den Irrtum haben wir wohl alle abgelegt, als wenn Gottesverehrungen in der
Absicht angestellt würden, um Gott vollkommner zu machen und seine Seligkeit
zu vergrössern. Wir glauben alle, dass sie um unseretwillen geschehen, um
Liebe und Vertrauen zu Gott, Liebe zu unseren Brüdern, Fleiss zu guten
Werken, Beruhigung, Hoffnung zu künftigen Seligkeiten bei uns zu naehren."
[1]

A liturgia az emberi kultúra fejlődésének egy része, s így ez sem maradhat
változatlan, hanem minden esetben az emberi tudást, a megszerzett
tapasztalatokat és ismereteket kell, hogy kövesse. A 18. század második
felében számtalan írás, könyvecske, újságcikk foglalkozik a liturgia
megváltoztathatóságának kérdésével, de nem csak ezzel, hanem a vallási és
egyházi élet számtalan egyéb teoretikus, vagy gyakorlati kérdésével is.

Míg a liturgia megváltoztathatóságával a racionalizmus, korai szakaszában
még csak teoretikusan foglalkozott, addig a felvilágosodás határozott
lépéseket is tett. E mozgalom feladatának tekintette, hogy a reformáció
reformjait tovább vigye, és a liturgikus és szentségi formákat
megváltoztassa, elhagyja.

A liturgikus forma mércéjének saját korukat tekintették, a kulturális
fejlődés akkori szintjét tartották. Luther a liturgikus éneklésről alkotott
álláspontját a korára jellemző nem túl kiművelt viszonyokba való
beletörődésnek tartották. Így komolyan vallották és hitték, Luther
szellemében cselekszenek, mikor a kultúrában tett előrelépést a liturgiára
is vonatkoztatták.

"Soviel ist indessen gewiss, dass die Notwendigkeit einer neuen Liturgie
auch bei uns von niemandem, der zur Klasse denkender Menschen gehören will,
geleugnet werden kann. Der solange schon geaeusserte Wunsch einer
Abaenderung derselben, die leeren Kirchen in den Staedten und auf dem Lande,
die Gleichgültigkeit gegen gottesdienstliche Handlungen und der daher beim
weniger unterrichteten Teile des Publikums entstandene Leichtsinn in Sachen
der Religion überhaupt, beweisen es deutlich genug, dass der durch
Wissenschaften und Aufklaerung veredelte Geist unseres Zeitalters an den
gottesdienstlichen Handlungen im Geist und Ton unserer Vorfahren keinen
Geschmack finden könne."[2]

A liturgia egyedüli mércéje tehát mindenkor "Geist und Geschmack der Zeit",
az adott kor szelleme és ízlése. Ez volt az a döntő tétel, elérendő cél,
mely a liturgia teljes felbomlásához vezetett.

A felvilágosodás vallásossága csak a minden emberben megtalálható jóra való
hajlammal, absztrakt és filozofikus tanításokkal foglalkozott, teljesen
kiiktatva a történelmi bizonyosságot, az egyszeri és látható
kinyilatkoztatást: Jézus Krisztus hús-vér emberré válását. Az
általánosságokat felvonultató tanításnak így nincs az istentisztelet
"testére" sem szüksége. A liturgikus forma e kor számára érdektelen,
érthetetlen "rendőri törvény". Maga az istentisztelet szó is megváltozik,
helyette inkább Isten dicséretet, vagy egyszerűen csak vasárnapi
összejövetelt említettek. Ezen összejövetelek egyedüli célja a mindenkiben
megtalálható jó szolgálata és fejlesztése, melyre csak az emberek
tökéletlensége miatt van szükség. Az igazán felvilágosult és kiművelt
embernek már nincs szüksége ezekre az alkalmakra sem.

Ezen Isten dicséreteket igyekeznek megtisztítani minden olyan formától, ami
a "tisztán szellemi"-től a figyelmet elvonja, vagy a babonás hitet
"Aberglaube"-t szolgálja. Elvetnek ezért mindent formát, hogy az egyedül
lényegesre és fontosra tudjanak koncentrálni: a prédikációra.

"A XVIII. és XIX. század határéveiben már csak sivár pusztaságot, a régi
dicsőség szegényes romjait mutatta anyaszentegyházunk liturgikus élete."[3]

Ezt a tendenciát külön is erősítette a lutheránusok és kálvinisták között
létrejött unió.

"Az áldott lutheri reformáció 300. évfordulója az evangélikus Németország
igen nagy részében már nem lehetett jubileum, mert a porosz III. Frigyes
Vilmos minden pusztításnál rettenetesebb elnyomást, igazi rabszolgaságot
készített az ún. unió jelszavával az ellenálló erejében igen tetemesen
meggyengült anyaszentegyház számára."[4]

Dolgozatom más részén részletesen kívánok foglalkozni a porosz unió és
ágenda kérdésével, ezzel más összefüggésbe és megvilágításba helyezve azt.

Visszatérve az istentiszteleti életre, gyakran hallható panasz volt e korban
a liturgia "mechanikus" volta, mely elvonja a hívek figyelmét:

"Denn durch das viele und lange Singen, Lesen und Musizieren vor der Predigt
wird die Aufmerksamkeit des Zuhörers schon sehr geschwaecht!"[5]

A díszes istentiszteleti forma, írja egy prágai prédikátor[6] csak a
gyülekezet kis hányadában emeli az áhítatot. A többség - akire a lelkésznek
figyelnie kell - csak ritkán elég művelt ahhoz, hogy meg tudja különböztetni
a célt az eszköztől. Ők megelégszenek a látással és a hallással, elfelejtve
az egyéni gondolkodást. Az ilyenkor keletkező érzelmek szokványosak, és a
való életre nézve kevésbé vagy egyáltalán nem hasznosak.

Érdemes kiemelni és megfigyelni az új szóhasználat létrejöttét is! A lelkész
egyenlő lesz a tanítóval, a prédikáció a tanítással. A gyülekezet sem
gyülekezet többé, hanem közönség, hallgatóság. A templom egyfajta
előadóterem, az istentisztelet összejövetel, vagy jobbik esetben "Isten
dicséret", Gottesverehrung.

Az istentisztelet leegyszerűsödik prédikációra, imádságra és énekre. Sok
ünnepnapot törölnek, gazdag liturgikus és zenei hagyományukkal együtt.
Végezetül a tisztán liturgikus, azaz a mellékistentiszteletek eltörlésére
kerül sor. Az istentisztelet zenei elemei, s azon belül a gregorián teljesen
leegyszerűsödik. A zene csak meghosszabbítja az istentiszteletet, s
érdemtelenül sok időt követel, írják Lipcsében[7],1788-ban.

Folyamatosan épül le és vész el a de tempore rend, az istentisztelet e
helyett a polgári élet eseményeihez kíván igazodni. Mindez legkönnyebben a
prédikációban, énekben és imádságban érhető el. (A "szabad" imádságok a
pietizmus korától fogva kerültek előtérbe.) Következő lépésként maga a
prédikáció és prédikációs ének szakad el a de tempore rendtől. Ez az oka
annak, hogy a felvilágosodáskori ágendák többnyire csak egyes lelkészek
szabad "beszédeit" tartalmazzák. Liturgikus rendeket csak magán ágendákban
találunk.

1783-ban Dessauban jelenik meg egy irat "Bedenken eines lutherischen
Geistlichen über die Maengel seiner Kirche" címen, amiben az anonym lelkész
egymás mellé állítja az istentisztelet "bevett" rendjét, s a mintául és
célul kijelölt "megfelelő" rendet.

"a megszokott"                                                     "ahogy
lennie kéne"

Gyülekezet: Reggeli ének                                        Gyülekezet:
Ének

Lelkész: Gloria in excelsis

Gyülekezet: Kyrie

Lelkész: Kollekta (énekelt)

Lelkész: Epistola

Gyülekezet: Mi valljuk;

Lelkész: Evangélium                                               Lelkész:
Evangélium

Gyülekezet: Főének
Gyülekezet: Főének

Gyülekezet: Jézus Krisztus, itt vagyunk;                   Gyülekezet: Jézus
Krisztus;

Lelkész: Prédikáció                                                Lelkész:
Prédikáció

Gyülekezet: Ének

Lelkész: Verzikulus

Lelkész: "Kirchengebet" (énekelt)

Lelkész: Áldás (énekelt)

Gyülekezet: Ének
Gyülekezet: Ének

Az istentiszteleti rend ily nagyfokú megrövidítésére sor is került több
nagyvárosban, pl. Hamburg, Dortmund stb., de eljutott Prágába[8] is, ahonnan
a következő rend származik:

                               Vasárnapi ének

                               Imádság

                               Prédikációs ének

                               Prédikáció

                               Könyörgő imádság

Ezzel az istentiszteleti renddel elérkeztünk a liturgia széteséséhez, a
liturgikus rend teljes felbomlásához. Itt már nem beszélhetünk sem
liturgikus, sem zenei formákról. Az istentisztelet egyetlen zenei eleme a
gyülekezeti ének maradt.

[1] Salzmann: Gottesverehrungen, Dessau 1781

[2] Handlungen und Gebete beim Gottesdienst in Kurland, Königsberg 1792

[3] Jánossy Lajos: Az evangélikus Liturgia megújhodása történeti és elvi
alapon, Budapest 1932

[4] Jánossy Lajos: i.m. 111.o.

[5] Kleine auserlesene litrurgische Bibliothek, Bd. 4, Gotha 1796

[6] Liturgische Aufsaetze, Prága 1798

[7] Hermes, Fischer und Salzmann: Beitraege zur Verbesserung des
öffentlichen Gottesdienstes, Lipcse 1788

[8] Liturgische Aufsaetze, Prága 1798

----------------------------------------------------------------------------
----

[1] Karl Heussi: Az egyháztörténet kézikönyve  Osiris kiadó, Budapest 2000

[2] Kurrende: Történetük a középkorba nyúlik vissza, ahol a latin iskola
alsó osztályosaiból alakult kórust jelentette. Többnyire régimódi viseletben
(fekete köpeny, kalap és iszák), vezetőjükkel ("praefectus", "praecentor",
"auditor"), meghatározott időpontokban, pénzért és más természetbeli
juttatásokért az utcán ("vicatim") és köztereken, vagy házról házra vonulva
("ostiatim"), vagy különleges alkalmakkor énekeltek. Nevük eredete
valószínűleg a corradere, koldulni szóból fakad. Egyszólamban énekeltek, s
megkülönböztették magukat az istentiszteleti szolgálatot végző chorus
musicusoktól. A kurrendék istentiszteleten ritkán énekelhettek, ahol mégis,
ott csak a kora reggeli, vagy a hétközi istentiszteletek alkalmával. Sok
helyütt a kántor vezetése alatt álló kurrendék így készültek a későbbi,
énekkarba való bekapcsolódásra.

A humanizmus és a reformáció pártolta a Musica circularist, hiszen maga
Luther is énekelt gyermekkorában kurrendeként Magdeburgban és Eisenachban,
1497 és 1501 között.

A 30 éves háborút követően szerepük lassan meggyengült,
leértékelődött.(Szászországban például már csak szegény emberek temetésén
énekelhettek.) A chorus musicusszal kiegészülve már ebben az időben gondot
okozott  a nagy fizikai és hangi igénybevétel az ádventi, karácsonyi és
újévi éneklések alkalmával. Mindez veszélyeztette az istentisztelet
liturgikus szolgálatát.

A pietista körök sem támogatták, de a kurrendékre az igazi csapást a
felvilágosodás és a racionalista pedagógia hozta. (Forrás: MGG, Supplement
Baerenreiter 1979)

3  Rolle, Christian Karl: Neue Wahrnehmungen zur Aufnahme der Musik, 1784
(Rolle berlini kántor volt)

[4] Rellstab, Johann Carl Friedrich (1759-1813) berlini zenekritikus

[5] Schlimbach, Georg Christian Friedrich (1759-1813) kántor, tanár.
1805-ben Berlinben dolgozott a Berlinische Musikalische Zeitung számára

[6] Allgemeine Musikalische Zeitung, 1805

[7] Musico-Theologia, Bayreuth und Hof 1754 ".hogy a gyülekezetben, ha a
kollektát éneklik, hangjuk úgy szóljon, mint egy harsona, s ne,  mint egy
éji kürt."

[8] Wöchentliche Nachrichten, Lipcse 1766

[9] Zeitschrift für Theologie und Kirche XVI. Kötet   "Az egyes gyülekezetek
soha nem voltak olyan szabadok, mint ebben a korban. De soha nem vált
ennyire nyilvánvalóvá az sem, hogy a lelkész a gyülekezet ura."

---

From: Zoltán Tamás <[email-masked]>
Date: Mon, 16 Dec 2002 16:20:00 +0100 (MET DST)

Köszönet a cikkért.
Azt hiszem, hogy aláírás nélkül is tudhattuk volna, ki adta közzé... :)))
Üdv, ZT

/nem Ádámra gondoltam :) /

---

From: Verbényi István <[email-masked]>
Date: Mon, 23 Dec 2002 20:05:08 +0100

Kedves Listatagok!

A fenti témájú levélre kívánok válaszolni.

Kinczler Zsuzsanna: Liturgia és felvilágosodás a 18. századi német luteránus egyházban c. készülő doktori dolgozatból olvashatunk egy fejezetet.
Elolvasva a fejezetet, gondos és alapos munkát végzett a szerző. A fontesek jelentőségét nem tudom megítélni, bár az évszámokat látva valószínűleg fontosak. Nem tudom, hogy ez a forrásjegyzék mennyire törekedett a teljességre, legalább egy-egy utalás jelezhette volna, hogy hasonló anyagok ismertek. De ezért egy készülő doktori dolgozatot nem lehet elmarasztalni, és nem is akarom megtenni. Számomra az istentisztelettel kapcsolatos ismertetések voltak érdekesek.
Római tanulmányaim alatt alkalmam volt a nemzetközileg nagy tekintéllyel bíró P. Békés Gellért bencés professzor ökumenizmusról tartott kurzusát hallgatni. Ő foglalkozott a református és evangélikus istentisztelet kialakulásával is. Ugyancsak foglalkozott a római katolikus liturgikus könyvektől egészen a 20. század közepéig kialakult különböző ágendákig. Sajnos, a több órás előadásán készült feljegyzéseimet nem találtam meg, így nem tudom közkézre bocsátani. Nagyon érdekes volt, ahogy a különböző fázisokat bemutatta. Ennek néhány vonását ismerhettem fel a dolgozat e fejezetében. Bizonyára, a teljes mű érdekes olvasmány lesz, s talán lesz alkalmam a teljes művet is elolvasni. Eredményes munkát kívánok a továbbiakhoz.

A kísérősorokat sem hagyhatom szó nélkül. Ugyanis számos csúsztatás szerepel e néhány sorban, amely méltatlan a fent említett dolgozathoz és levelezőlistánkhoz.

1. Baj van a premissákkal. A levélíró tanulságokra utal. Ezt csak akkor lehet megtenni, ha közös kiindulási alap van. Megpróbál két kort, két egyházat összekapcsolni úgy, hogy felfedez bizonyos hasonlatosságokat (amit én nem találtam meg), és abból akar ítéletet mondatni.

2. Nem sikeres összehasonlítani a luteránus egyház akkori állapotát a 20. századi katolikus egyház helyzetével. Éppen a dolgozathoz fűzött megjegyzésemben (bár nem kifejezetten) utaltam rá, hogy a liturgikus könyvek alakítását teljesen szabadon végezték, s amint azt Kinczler írja is egy helyen, hogy az ágendában található előírásokat nem is tartották meg, hanem még azt is igényeik szerint változtatták.

3. Lépjünk át a 20. századba. XXIII. János pápa az Egyház életének megújítására összehívta a II. Vatikáni zsinatot. Ennek egyik területe volt a liturgia is. A Zsinat a liturgikus életben mindazt felülvizsgálta és irányelveket adott, amely az idő változásainak alá volt vetve. Volt alkalmam Radó Polikárp hagyatékában átnézni a SC formálásának és alakításának lépéseit (Megtalálható a cikkek között). Ha valaki 18. századi szemüveget használ, akkor csak ilyen megnyilatkozást tud produkálni. Akinek a II. Vatikáni zsinat csak annyit jelent, hogy a saját szájíze szerint válogat bennük, és nem képes az Egyházzal együtt élni, az ne tegyen semmiféle nyilatkozatot sem. Minden szóért felelősek vagyunk, s aki megzavar másokat, azért is felelős. A Communio 2001. 2. számának Egyházzenei cikkében olvashattuk, (sajnos nincs kéznél példány, hogy szószerint idézzem), hogy a Zsinat maga elismeri, hogy liturgiája nem a római liturgia folytatása. Bár ismerem az SCt, de a 23. pontban a hagyományról és a fejlődésről van szó, és egyetlen kommentár sem hoz ilyen magyarázatot. Több nyelven is megnéztük, de ilyen olvasatot nem találtunk.

Befejezésül annyit, kár volt egy jónak mondható doktori egy fejezetéhez ilyen manipulatív megjegyzést tenni. A tudományosságot nem szabad - mai szóval mondva - provokatív, aktuálpolitikai célra felhasználni. Ezt már a tudományos tisztesség kívánja.

Az olvasóknak még egyszer figyelmébe ajánlom Kinczler Zsuzsanna munkáját az ajánló sorok olvasása nélkül.

Áldott, szent ünnepet a listatagoknak!

                                                                    Verbényi István
                                                a www.liturgia.hu honlapért felelős
                                                    Intézet (MALEZI) igazgatója