Subject: [Liturgia] Nagyheti tapasztalatok

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Mon, 29 Apr 2002 11:44:22 +0200

Kedves Kollégák!

Végre egy nagyheti tapasztalat, megjegyzés érkezett, melyet az alábbiakban
adok közre tisztelettel.
Másokat is hasonlókra bíztatok, illetve reagálásokra!

Üdv:

Füzes Ádám

________________________________________________________

Nagyheti tapasztalatok

Az alábbi megjegyzések friss nagyheti tapasztalatokból származnak. Nincs
bennük semmi "kritikai", egyszerűen szeretnék hozzájárulni néhány
észrevétellel és gondolattal a nagyhét szebb végzéséhez. A pap mindig a
szentélyből nézi a liturgiát. Talán jó, ha eljut hozzá az is, ahogy a hajó
felől nézve látszanak a dolgok.

NAGYCSÜTÖRTÖK

A lábmosás - úgy érzem - valahogy még nem találta meg igazi helyét
liturgiánkban. Három szempontból is át lehetne gondolni:

HOL? Rendszerint az oltár körüli, meglehetősen kis térben végzik. Az egyik
probléma ezzel, hogy szűk a hely, nem fér el sem a pap, sem az
asszisztencia, a pap ötven centimétert tesz meg egyik széktől a másikig. A
másik probléma az, hogy a tíz cm magasságban végzett cselekményből már a
harmadik-negyedik padból semmit sem lehet látni, a hívő tudja, mi történik,
de érzékelni csak azt érzékeli, hogy "áll a mise".

A lábmosás eredetileg nem szentély-liturgia volt. Az egyházi család
közösségi termében, a székesegyház vagy kolostor káptalantermében végezték
el. Talán nem merészség azt mondani, hogy a mi cenákulumunk nem a szentély,
hanem az egész templom. Nem lehetne-e a tizenkét széket elosztani az egész
templomra (vagy a falak mellett, vagy két hosszú sorban a két padtömb
között), s akkor azt a pap valóban végigjárhatná, a hívők pedig legalább azt
az egy-két lábmosási aktust látnák, ami ülőhelyük közelében történik? Azt
hiszem, ezt nem tiltja semmi.

KIT? Úgy látom, a pap többnyire az asszisztenciának, esetleg az egyházközség
tekintélyesebb, "polgári" tagjainak mossa lábát. Az apátok régen szegény
emberek lábát mosták, s egyúttal vendégül látták őket asztaluknál. Nem
kellene-e a legkézenfekvőbb, legkönnyebb megoldáson túllépve vagy az
egyházközség különféle állapotú, különféle társadalmi réteghez tartozó
tagjaiból összeválogatni őket, vagy - merészen - a mai szegényeket (akár
hajléktalanokat) szolgálni szimbolikusan is, azután valóságosan is...?

HOGYAN? A szűk hely miatt, egyebek miatt is nagyon rövid a lábmosás,
valahogy nincs formája, "bevezetése" és "befejezése". Lehet mondani, hogy
sok a nagyhéten a tennivaló, még jó is, hogy nem tart soká. De lehet, hogy
egy-két perc elég lenne ahhoz, hogy megkapja a maga méltóságteljes formáját.
Először is: a felkészülést lehetne ünnepélyesebben, lassabban, jól láthatóan
végezni. Ezt ugyanis János evangéliuma is fontosnak tartotta részletesen
elmondani, akkor hát miért ne jelenhetne meg szemünk előtt, nem elkapkodva,
hanem minden mozzanatát hangsúlyozva? A középkorban úgy kezdődött a
lábmosás, hogy a kórus ezt az evangéliumi antifonát énekelte: "Húsvét ünnepe
előtt, tudván Jézus, hogy eljött az ő órája, hogy átmenjen e világból az
Atyához; a vacsora végén felkelt, kendőt kötött maga elé, egy tálba vizet
öntött, és mosni kezdte tanítványainak lábát. Péterhez jött. Mondta neki
Péter: Nem mosod meg az én lábamat sohasem. Felelt Jézus: Ha nem moslak meg,
nem lesz részed velem. Uram, ne csak a lábaimat, hanem kezemet és fejemet
is." A balladai tömörítéssel elmondott történet első felének éneklése közben
(elég lassú, díszes dallam!) a pap éppen azt cselekedte, amit éppen
énekeltek. Jól látható módon fölkelt, letette miseruháját (Jézus is letette
felsőruháit: "ponit vestimenta sua", Jn 13, 4), felkötötte a kendőt,
beöntötte a vizet a tálba - s ezután kezdődött a lábmosás.

Egyébként is: fontos kérdés a lábmosás alatti ének. A Hozsannában egyáltalán
nincs alkalmas ének (azt hiszem). Az Éneklő Egyház egy népéneket és az "Ubi
caritas"-t kínálja fel. De azt hiszem, ez az a pont, ahol a kórus, vagy akár
a kántor egyedül, ha ismeri az ide való tételeket, maga is énekelhet. A
hívek e megrendítő liturgikus cselekmény alatt szívesen nézik némán az
eseményt.

És a befejezés. Nehéz azonnal átzökkenni a Hívek Könyörgésébe. Egy régi
könyörgés mai adaptációja jól lezárná a drámai cselekményt: "Urunk, aki
tanítványaidnak lábát megmostad, ne vesd meg azt, amit a te parancsodra itt
tettünk, hanem add meg, hogy amint e külső cselekmény lemosta a testi
szennyet, úgy a te irgalmad mossa meg bensőnket is minden bűntől. Ki élsz és
uralkodol mindörökkön örökké amen."

Egy utószó. A lábmosást a hagyományos liturgikus gyakorlat szerint nem a
misében tartották. E cselekmény, továbbá a búcsúbeszéd felolvasása (egy
közösségi teremben), majd az oltárfosztás (helyesebben: oltármosás) a
templomban egyetlen összefüggő cselekményt alkotott, a Mandatumot. Sőt
igazából a lábmosás után még az agapét is beiktatták a szertartásba! (Akit
érdekel, fogalmat alkothat róla magának az Egri Ordináriuskönyv nemrég
megjelent új kiadásából.) Lehet, hogy egy ilyen keretben nem érezné magát
"összenyomva" ez a szertartás. Mivel maga a lábmosás is fakultatív, nem
tudom, vajon tiltja-e valami ezt az elrendezést ott, ahol ez indokolt.

NAGYPÉNTEK

A nagypénteki nagy Könyörgések.

Az egész év liturgiájában kiemelkedő jelentőségű könyörgés-sorozat nem
egyszerűen egy a többi "Oratio fidelium" között. Az egész emberiséget
mintegy összegyűjti a kereszt köré, s mindannyiukra leesdi a megváltás
kegyelmeit. E kiemelkedő szerepét mutatja nem csak a könyörgések száma,
hanem a szertartás szerkezete is: a prefáció-tónusban énekelt felszólítás, a
csend, majd az összefoglaló könyörgés. És van még egy mozzanat, ami kiemeli
méltóságát: a Flectamus genua - Levate. Az új misekönyv ezt fakultatívvá
teszi, s persze ezt a legtöbb templomban felszólításnak vették arra, hogy
elhagyják. A legfrivolabb ellenvetés: ne csináljunk tornaórát a liturgiából
(ez a megjegyzés: "szent dolgokból gúnyt űzni", ahogy a lelkitükör
mondja...). A hívők leborulása, majd felállása az őskeresztény liturgiából
öröklődött, tiszteletreméltó szokás, melyet legalább ezen az egy napon jó
lenne meghagyni. Az azonban igazság, hogy ha a "Boruljunk térdre"
felszólítást öt másodperc után már az "Álljatok fel" követi, akkor föl-le
ugrálás lesz belőle, s fárasztó is a liturgikus mozdulat.

Egy misekönyvben azonban kitűnő megoldással találkoztam. Az invokáció után
elhangzik a "Flectamus genua", de a "Levate" csak az ezt követő könyörgés
végén. A hívek tehát felállva hallgatják a szándékot, leborulva csendben
imádkoznak érte, s ugyanígy hallgatják, amíg a pap összefoglalja az egyéni
imádságokat a könyörgésben. Egy budapesti plébánián kipróbálták e nagyhéten
ezt a megoldást és kitűnően működött. A mozgás lélektanilag is jól elrendezi
az elemeket, az álló és térdelő rész nagyjából azonos ideig tart. Ha valaki
azt vetné ellene, hogy a könyörgés alatt inkább állni, mint térdelni
szoktunk, azt lehet felelni, hogy olyan káptalanokban és kolostorokban, ahol
a liturgiát gazdagon kidolgozva végezték, a nagyböjt alatt a mise rendes
orációihoz is genuflexiót írt elő az Ordo Celebrandi.

S természetesen lehet még egy ellenérv, de az úgy sem releváns. Az ugyanis,
hogy a betegeknek, öregeknek nehézséget okoz a letérdelés. E szertartásrészt
úgyis egy kommentátornak kell néhány szóval bevezetni, aki a mozgás értelmét
is megmagyarázza. Az említett plébánián így vezették azt be:

"A nagypénteki nagy könyörgésekben a megváltó kereszthalál hatását
könyörögjük le az egész emberiségre. A könyörgésben kifejezésre jut teljes
emberi szolidaritásunk is: senkit, egyetlen embert sem zárunk ki
szeretetünkből és mindenkire a megváltás kegyelmeinek kiáradását kérjük.
Először az egyházért, azután pápáért, a papságért és népért, a hittanulókért
imádkozunk. Utána következnek a Krisztusban hívő nem-katolikusok, azután
zsidó testvéreink, a többi istenhívők, majd azok, akik nem találtak el az
istenhitre; végül az állam mindenkori vezetőiért és a különböző bajok között
szenvedőkért könyörgünk. A pap először megnevezi az imaszándékot, ezt
kövesse egy rövid néma imádság, melyet térden állva végzünk. Végül az egyház
hivatalosan is megszövegezi, mit kér számukra, s azt követően emelkedünk
fel. Az idősebbeknek e liturgikus mozgásban nem kell részt venniük, de
kérjük őket, hogy lélekben kövessék az egész közösséget. Most álljunk fel,
és végezzük szeretettel ezt a hosszabb imádságot, hiszen egy évben egyszer
most minden embert be kell foglalnunk könyörgésünkbe."

Adoratio crucis.

Az egyházi év egyik legmegrendítőbb szertartása. Tudjuk eredetét is: a
jeruzsálemi keresztények a Golgota-hegyi bazilikához zarándokoltak, mely elé
kihozták az eredeti kereszt-ereklyét, s a nagy tömeg az elé járult
körmenetben, hogy egy pillanatra megérinthesse, megcsókolhassa.

Azt hiszem ez a fizikai kontaktus nagyon fontos mozzanat. Emberek vagyunk,
akik nemcsak lélekből, hanem testből is állunk. Szinte minden
szeretet-megnyilvánulásunk rokoni, testvéri, szerelmi, baráti ilyen vagy
olyan módon tartalmaz egy ilyen mozzanatot. A zsinat előtt az adorációs
körmenetben csak a papság vett részt, ma ismét az egész hívő közösség
odajárulhat a kereszthez. Ott azonban, ahol valóban nagy tömeg van a
templomban, úgy ítélik, hogy ezt nem lehet megvalósítani, s így aztán csak
egy letérdelésre vagy "lelki" adorációra szűkül a cselekmény. Pedig talán
lenne jó megoldás.

Induljunk ki abból, hogy e "lelki adoráció" lényeges, de nem elégséges
mozzanata a nagypénteki liturgiának. Különösen akkor, ha a római liturgia
régi (Trident előtti) hagyománya szerint történik a kereszt behozatala (úgy,
ahogy azt Éneklő Egyházban találjuk), a bevonuló Krisztus panaszai, a
Triszágion, a kereszt leleplezése és bemutatása olyan belső felinduláshoz
vezet, melyet méltó módon csak a körmenet vezethet le.

Ismét egy tömött budapesti plébánia tényleges tapasztalatát írom le. A
papság adorációját követően a híveknek is megengedték a kereszthez járulást.
Kérték őket, hogy az áldozáshoz hasonlóan kettős sorokban jöjjenek, a
kereszt elé érve hajoljanak meg és érintsék meg kezükkel a keresztet ("mert
erő áradt ki belőle" - mondja a Biblia, amikor a Jézust szorongató tömegről
beszél). A ministránsok már két-három méter távolságból sorfallal "vezetik"
a híveket, a kereszt mellett álló két asszisztens pedig gyengéden
szabályozza a hódolat módját. Vagyis nem engedi, hogy a hívő ott térdet
hajtson (de a kereszttől távozva kissé oldaltabb éppúgy megteheti, mint
áldozás után sokan), s azt sem hogy a két-három másodpercnél tovább
elidőzzön. E módon a teljes hívősereg részvételével sem tartott tovább 15
percnél az adoratio crucis. S ennek volt még egy értéke: a várakozás alatt a
hívek végre jól kiénekelhették magukat, amit szívből meg is tettek. (Külön
téma lenne, mit illik, és mit nem énekelni a kereszthódolat alatt.)

Végül egy szót a kereszt behozataláról.
A fent említett, megragadó rítus szerint a kereszt nem némán érkezik be,
hanem mögötte egy, előtte két énekes halad. Út közben háromszor megállnak, s
a kereszt mögött haladó férfiénekes (voltaképpen maga, a kereszten függő
Üdvözítő) szólítja meg a jelenlévők: "Ó népem, mit tettem én ellened?". A
kereszt előtt letérdelő énekesek görögül és latinul, majd a teljes nép
magyarul énekli: Agiosz ho Theosz, Sanctus Deus, Szent az Isten... Ha a
celebráns nem tökéletes énekes, igen szépen (és törvényesen) megoldható az
"Ecce lignum" úgy, hogy miközben a pap felemeli a keresztet, tőle két-három
méterre állva egy (vagy két oldalról egy-egy) énekes karját felemelve
rámutat a keresztre, s így éneklik: "Íme, a keresztnek fája, melyen a világ
üdvössége függött..." (Mindnyájunk szeme előtt van ez a mozdulat, hiszen a
régi szobrokon és képeken így mutat rá a keresztre János evangélista, vagy
az evangélista és a Keresztelő).

Persze az adoratio crucishoz is kell néhány invitáló szó (de nem hosszú
prédikáció). Az említett templomban ezt olvasták fel:

"A jeruzsálemi hívek nagypéntek délután a Golgota hegyére zarándokoltak, s a
Szent Kereszt előtt fejezték ki hálás hódolatukat. Lélekben most mi is a
Golgotára megyünk, hódolunk Urunk előtt és tisztelettel érintjük szent
keresztjét, hogy annak ereje belénk szálljon. Először behozzák a keresztet,
közben Krisztus panaszait éneklik, melyre minden megálláskor hódoló énekkel
a Triszágionnal válaszolunk, mégpedig latin, görög és magyar nyelven. Ezután
a pap leleplezi és felmutatja a keresztet, megmutatva nekünk a Fát, melyen a
világ üdvössége függött. Énekeljük rá közösen: Jöjjetek, imádjuk.

A hívek régi kérésének teszünk eleget, amikor templomunkban is bevezetjük a
hívek hódoló körmenetét. Kettős sorban lépjünk a kereszt elé, hajoljunk meg,
s kezünkkel érintsük meg a szent Fát. Figyeljünk a ministránsok
irányítására, hogy valóban mindenki odajuthasson az előírt idő alatt a
kereszthez. Közben pedig énekünkkel is fejezzük ki érzelmeinket a Szent
Kereszt iránt. Most álljunk fel!"

Utóirat: Ha az olvasók igénylik, a teljes nagyhét konferáló szövegeit
beküldhetem.

Dobszay László

---

From: Káposztássy Béla <[email-masked]>
Date: Mon, 29 Apr 2002 16:36:01 +0200

Sziasztok! 

A nagyheti tapasztalatokhoz a sajátjaim:
 
    Nálunk a templom belső tere olyan, hogy az oltár és az első padok között van egy nagyobb terület, ami kiválóan alkalmas a nagyheti liturgiák végzésére. A ministránsgyerekek ünnepélyes fegyelmezettséggel tették ki a székeket, és a falvainkból, minden közösségünkből voltak ott férfiak. 
    Jövőre körülnézek, van-e még valaki, akit meg kellene hívni erre a szertartásra. A "szegények" nemigen vesznek részt a szertartásokon, és csak mutogatásból azt hiszem nem tanácsos meghívnom őket. De ha volna olyan cigány ember, aki legalább nagyhéten eljön a szertartásokra, azt biztosan nagyon fontos lenne odaültetni.Ilyenről eddig sajnos nem tudok.
    Szerintem a láthatóság nálunk megvalósult, de elgondolkodtam azon, hogy esetleg a padok között is lehetne végezni a lábmosást. 
    Az énekkel kapcsolatban: Az Éneklő Egyházból kilestem a "Tudván Jézus" ének forrását, és az eredeti teljes éneket a Kájoni Kancionáléból énekeltettem a kis kórusunkkal. Elejitől a végéig. Néhol ugyan archaizáló a szövege, de minden gond nélkül végigénekelték. Mivel énekkarosaim nem túl muzikálisak, az "A fényes nap immár elnyugodott" dallammal tanulták meg az eredeti nehezebb helyett.
    Valóban úgy van, ahogy a Tanár Úr írta, a hívek szinte "döbbent" áhitatos csöndben élik át ezt a liturgiát, érezhetően "vágni lehet a levegőt". Simán elmegy az, hogy csak az énekkar énekel. 
    Első évemben a felnőtt hittanunkon az egyik néni elnevette magát, amikor előadtam , hogy szeretném megcsinálni a lábmosás szertartását, a néni azon kuncogott, hogy ezen biztosan nevetni fognak majd sokan. Ezzel szemben viszont az első évtől mostmár a harmadik évvel bezárólag hihetetlenül megindító részvétel kíséri.
        A szertartást záró könyörgést is jó gondolatnak találom, bár a fenti hosszú ének befejezése nálunk még egy ideig eltartott a szertartás után, és a "Hol szeretet"-et is végigénekelték, amit én állva vártam meg, és utána átvezetés nélkül elkezdve a könyörgéseket nem éreztem semmi zökkenést.
    Nálunk az oltárfosztás után kb 10 perccel kezdődik az "Olajfákhegyi virrasztás", amit minden falu népe már a saját templomában imádkozik. (A filiák népe e 10 perc alatt elhagyja a mater templomát, és a különbusszal, amivel mindhárom nap átjöttek, ki-ki a saját falujába visszamegy, és a saját templomában virraszt még egy órát.) 
    A virrasztás alatt imádkozzuk a Főpapi imát és a Búcsúbeszédet is. Ajánlom még erre Karl Rahner: Jézus olajfákhegyi szenvedésének jelenvalósága -litániaformájú szépséges imáját. Megjelent a Rahner: "Az élet imádságai" című talán tíz éve kiadott, (azóta már nem kapható) kötetben. Hozzá a bencések Szent Háromnapi zsolozsmáinak szép antifónáit, esetleg zsoltárral, vagy csak önmagában, egyszer ismételve.  

               Nagypéntekről + a Feltámadási szertartásról még később írok! Üdv! Béla

----- Original Message ----- 
  From: Füzes Ádám 
  To: Liturgikus levelezőlista 
  Sent: Monday, April 29, 2002 11:44 AM
  Subject: [Liturgia] Nagyheti tapasztalatok

  Kedves Kollégák!

  Üdv:

  Füzes Ádám