Subject: [Liturgia] olasz tapasztalatok 1

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Apr 2002 09:29:24 +0200

Kedves Kollégák!

Örömmel látom, hogy már 51-en vagyunk a listán. Most már csak az van hátra,
hogy beinduljon az a fajta kommunikáció, amiért létrejött.

A következőkben részleteket adnék közre azokból a levelekből, amelyeket
1998-1999-ben írtam, amikor Rómába kerültem ösztöndíjasként. Ezeket olyan
barátaimnak írtam, akikkel a szemináriumban együtt dolgoztunk, lelkesedtünk
a liturgiáért. Ma már nyilván sok mindent másként fogalmaznék meg, de
álljanak itt a tapasztalatok a maguk frissességében. Fogadjátok szeretettel:

Füzes Ádám

____________________________________________________

 Liturgikus helyzetképünk még 1998. szeptember 16-án kezdődik, amitől kezdve
két csodálatos hetet töltöttem egy olasz plébánián (Figline Valdarno). A
plébános egy patent, 70 év felé járó úriember, fiatalos lendülettel él.
Slendriánizmus nem jellemző rá, így jól megfigyelhettem az általános
liturgikus szokásokat. Olvasmányt és a zsoltárt hívek olvassák. Utóbbit csak
nagyon ritkán éneklik. Az Alleluját viszont mindig, persze a 6. tónusra.
Közben a verset vagy bemondják, vagy éneklik. Vasárnap van orgona, a
megfelelő helyeken nem túl magas színvonalú énekeket énekelnek, a kíséreteik
meg sem közelítik a SzV,U!-t. Kyriét, Glóriát és Agnus Deit sosem hallottam
énekelni olaszul. A pap néha valamit énekel, de pl. prefációt sem hallottam
még. Vasárnap minden misén hívek hozták fel a kenyeret, a bort és egy nagy
kosarat, amiben a karitászgyűjtésre hoztak: egy csomag tésztát, egy doboz
tejet, stb., ami szép gesztus volt, felajánláskor ezt odarakták az oltár
elé. Egy misén én is orgonáltam, de ez nem jellemző. Az orgonakönyvben sok
gregorián és klasszikus ének is van, de hiába, mert főleg a slágereket
választják.

 A ruhák, berendezések szépek és egyszerűek. Itt valóban megvalósult a
Zsinat kívánalma, hogy ne legyen agyoncifrázva, hanem készüljön nemes
anyagból minden. Látszik, hogy sokkal nagyobb költségvetéssel dolgoznak, és
nem csinálnak mindenféle esőkabát-anyagból miseruhát.

 Rómában élek már több mint egy hónapja. Itt három fajta liturgiával
találkoztam. Az elsőt a bencéseknél találtam, ahová egyetemre járok.
Kellemes csalódás: latin vesperás végig énekelve, állva a zsoltárok, 40-60
bencéssel, leheletfinom orgonakísérettel, mindez egy átlag hétköznapon.
Évnyitón sem mise volt, hanem vesperás a Szentlélekről. Ez alkalommal
orgonaszóra vonultak be az atyák, a végén a négy korátor vörös palástban,
aztán a diakón dalmatikában végül a főapát süvegben, bottal. Nagyszerű volt.

[...]

 Ugyanakkor egy városban vagyunk a Pápával. Már koncelebráltam is vele a
megválasztásának évfordulóján. Megható volt a háta mögött állni a kánon
alatt. Ezeket a liturgiákat meghatározza a pápa betegsége (pl. nincs
füstölés, mert nehezen mozog), illetve a sajátos körülmények, mint pl. a
szabadtér, a rengeteg ember. Itt minden patentül megy, de ehhez nagy
személyzettel is dolgoznak. Legimpozánsabb a sok pap, püspök és bíboros
vonultatása, egyszerre mozgatása. Ehhez képest az áldoztatás elég kaotikus
volt. Az énekrendek érdekesek: mindig valamilyen egyszerű gregorián mise
van, egy-egy latin introitus, communio, közben sok olasz dallal (a fent
említettekből). Ezen az ünnepen pl. az elején az a litániás Christus vincit
volt, amit mi is szoktunk az ÉE-ből énekelni (persze ők nem voltak olyan
ügyesek).

Róma, 1998. XI. 11. Szerda