Subject: [Liturgia] Hozzászólás

From: "Mezei Zsolt" <[email-masked]>
Date: Mon, 13 Jan 2003 12:08:32 +0100

Laudetur Iesus Christus!

Kedves Listatagok, kedves Testvérek!

Örömmel olvastam a listán a kibontakozó eszmecserét az ún. "tradicionalzmus"
kérdésköréről. Sok értékes, gondolkodást tükröző és gondolkodásra ösztönző
ötlet merült föl.
Bevallom, azért is örültem a témának, mert én ezt itt a listán már augusztus
22-23-i leveleimben fölvetettem, de akkor inkább elutasítás és kioktatás
volt a válasz, semmint valódi vita. (Mert - és ebben talán mindannyian
egyetértünk - ennek a listának ez az elsődleges célja és értelme: nézetek,
vélemények ütközzenek, mert ebből lehet tanulni...) Nem szeretném
megismételni azokat a gondolatokat, amiket ott és akkor fölvetettem, de - a
mostani véleménycsere ebben méginkább megerősített - minden akkori
mondatomért vállalom a felelősséget és mindegyiket időszerűnek tartom ma is.
Lapozzatok csak vissza és olvassátok el újra...
Magam azt a megoldást pártolnám, hogy legyen minden egyházmegyében legalább
egy (!) olyan templom, ahol vasárnaponként 1 tridenti (azaz római) rítusú
szentmisét mondanak. Nem hiszem, hogy ez a hívek "föllázításához" vezetne a
jelenlegi (vatikáni) rítus ellen... Próbaképpen... aztán ha lenne rá igény,
akkor több helyet is ki lehetne jelölni. Hiszen a Szentatya áldása van ezen
a rítuson is, nem? (Vö.: Ecclesia Dei adflicta, 1988. júl. 02.) Hogy ez
mikor fog megvalósulni, annak megjósolására sem mernék vállalkozni. Sajnos,
ma még az a jellemző, amiről Gruber Laci írt nekünk... (vö.: liturgikus
önkény).

Ezúton is szeretném fölhívni a figyelmeteket három nagyon fontos könyvre,
amelyek számomra mértékadóak a liturgikus gondolkodás tekintetében:
1. Ratzinger, J.: A liturgia szelleme.
2. Dobszay L.: Jegyzetek a liturgiáról.
3. Bouyer, L.: Építészet és liturgia. (Füzes Ádám fordította)
Sajnos, mindegyik kötet megjelenését nagy hallgatás kísérte a magyar
egyházban. Vajon miért??? Alapművek!!!

Végezetül szeretnék a figyelmetekbe ajánlani néhány hírt, amelyek a
"tradicionalizmus" (hú, de nem szeretem ezt a szót!) kérdéskörében
adalékokkal szolgálhatnak a tisztábban látás érdekében:
1.Vatikán, 2001. szept. 27.: A katolikus Egyház liturgiája sohasem
egyszerűsödött csupán esztétikai kérdéssé - figyelmeztet a pápa. A
liturgikus szertartások nem válhatnak pedagógiai vagy ökumenikus "eszközzé."
A pápai üzenet az Istentiszteleti Kongregációnak szólt, amely Rómában ezen a
héten ülésezett. A Szentatya emlékeztetett arra, hogy "a szent misztériumok
ünneplése mindenekelőtt az imádás aktusa a Legfölségesebb Istennek." Ezért -
folytatta - a liturgiának "a szentség mélységes értelmét" kell kifejeznie. A
pápa buzdította az Istentiszteleti Kongregációt - amely májusban "Liturgiam
authenticam" címmel adott ki instrukciót a liturgikus szövegek
fordításáról - , hogy a liturgikus imádság fejezze ki a keresztény kegyes
hagyomány mélységeit.
2. 2002. febr. 21-én üzenetet küldött a római Szalézi Egyetemen ülésező
konferencia résztvevőihez. II. János Pál javasolta, ajánlotta a latin nyelv
használatát a római liturgiában és a szemináriumi képzésben. A Szentatya
hangsúlyozta, hogy a latin maradt a Katolikus Egyház hivatalos nyelve, és
kifejezte azt az óhaját, hogy "ennek a nyelvnek a szeretete mindig megmarad
a papságra készülők körében." A pápa maga is latinul írta üzenetét, amit
Sodano államtitkár olvasott fel a konferencia résztvevőinek. (A konferencia
egyébként XXIII. János pápa "Veterum Sapientia" kezdetű apostoli
konstitúciójának 40. évfordulójára emlékezett.) Szentatyánk üzenetében
aláhúzta, hogy a latin nélkülözhetetlen a katolikus papság identitásának
helyreállításában.
3. 2002. júliusában P. Pierre Blet SJ a Gergely Egyetem egyháztörténész
professzora nyilatkozott a XII. Piusz pápa elleni újabb támadásokkal
kapcsolatban. Mellékesen kitért a tridenti rítus és a Szent X. Piusz
Testvériség kérdéskörére is. Ami a szentmise problémáját illeti - állítja -,
a kúriai bíborosok biztosak abban, hogy el fogják fogadni az V. Szent
Piusz-féle mise alternatív bevezetését. Némelyikük (pl. Ratzinger 1999
novemberében Weimarban, Castrillon Hoyos,a papi kongregáció prefektusa
Münsterben, Camposban stb. - M. Zs.) már celebrált is ilyen misét. P. Blet
nyilvánosságra hozott egy bizalmas információt is: "Maga a pápa is celebrált
ilyen misét legutóbbi vakációja idején."

Befejezésül egy szomorú tapasztalatomat szeretném megosztani veletek:
A Római Misekönyv Ált. Rendelkezései 31. pontja szerint a Glória az ünnepi
szentmisék kötelező része, vagy a papnak, vagy a népnek/szkólának el kell
énekelnie/mondania. Semmi mással nem helyettesíthető. Úgy tudtam, ez a
rendelkezés mindenkire vonatkozik. 2002 karácsonyán a Magyar Televízió a
szegedi dómból közvetítette az éjféli szentmisét, a Duna Televízió pedig a
budavári Nagyboldogasszony (Mátyás) templomból. Mindkét szentmisében -
teljesen szabálytalanul és aliturgikusan - a Hozsanna 21. sz. énekét
énekelték a Gloria helyén. Ezek mután milyen alapon kérjem én a falusi
kántortól, hogy nem ezt, hanem a mise ordináriumát énekelje?! Meddig terjed
a szubjektivizmus?

Elnézést a hosszú levélért, de én röviden nem nagyon tudok írni...

Krisztus békéjét az új esztendőre! Üdvözlettel:

Mezei Zsolt

---

From: "Ilyes Zsolt" <[email-masked]>
Date: Thu, 16 Jan 2003 15:39:05 +0100

Kedves Mezei Zsolt!

Irom igy, mert én is Zsolt vagyok, s nem akarom azt érezni, hogy magammal
beszélek :-))
Bár lehet, hogy egy kicsit késve, de én is hozzászólnék ahhoz, amihez te -
és máshoz is. Annyit még előrebocsátanék (nem dicsekvésből, hanem hogy az
alábbiakban irottak érthetők legyenek bizonyos pontokon), hogy Rómában éppen
liturgikát tanulok.
Amit kifejezetten neked szánok válaszként az az alábbi megjegyzésedet

> egyházban. Vajon miért??? Alapművek!!!

Először is az utolsó szóval szeretnék "bajlódni". Mit értesz azon, hogy
alapművek? Liturgia témában? Mert ha igy gondolod, akkor ezzel nagyon nem
tudok egyetérteni. Talán magyar nyelven? Még igy sem tudnék egyetérteni. Bár
igaz, hogy sajnos magyar nyelven még nagyon kevés liturgiáról szóló jó könyv
van. De te három olyan szerzőt idézel, akik nem liturgikusok. Talán még
leginkább Bouyer nevezhető annak , bizonyos kikötésekkel. Ezzel nem akarok
senkit sem bántani, sem az irások értékéből semmit levonni. Kétségtelenül
fontos és értékes irások. Kétségtelenül sok megfontolandó, értékes
gondolatot tartalmaznak. De nem nevezhetők alapműveknek liturgia témában.
Mikor egy egyházjogász Bibliát magyaráz, nagyon sok értékeset mondhat, mikor
egy egyháztörténész morális kérdésekhez szól hozzá (mondjuk a mesterséges
megtermékenyités morális problémáihoz) akkor nagyon sok elgondolkodtató,
igaz kijelentést tehet. De alapműnek nem merném nevezni az efféle irásokat.
Akkor sem, ha azt éppen Ratzinger irta. Ő maga is mondja, hogy nem szánja
liturgikus irásnak. S ha a római Pápai Liturgikus Intézet tanárait kérdezed,
ők is azt mondják, hogy nem liturgikus irás, hanem egy teológus nagyon
értékes, elgondolkodtató, sokszor megfontolandó, de liturgikus "csiszolt
ésszel" nem mindenütt elfogadható meglátások. De hát egy nem tudományos
munkának szánt könyv mért is kéne tévedhetetlen, és mindenütt hajszálpontos
legyen, mikor még sokszor a tudományos munkák sem azok.
A Bouyer könyvéhez nem is akarok hozzászólni, annyi mondanivalóm lenne.
Egyszer, csak érdekességképpen, elvégeztem a könyv két oldalának
ellenőrzését (csak a tényszerű adatközlés ellenőrzését). Érdekes lenne erről
beszélni.

Kérlek, ne haragudj, nem kioktatni akarlak. Én is épp eléggé sajnálom, hogy
nincs elég liturgikus irodalom magyar nyelven. Remélem, hogy hamarosan
elkészül legalább annak föltérképezése, ami van magyar nyelven (régi és
ujabb kiadások). Most készül viszont egy Eukarisztiáról szóló vaskos kötet
forditása (franciából), amit majd mernék "alapmű"-ként ajánlani (nem mintha
én forditanám, hiszen én mégcsak nem is tudok franciáúl - sajnos).

De szeretnék két szót szólni a "tridenti" és "vatikáni" ritus témájában is
(ha már igy nekilendültem az irásnak).
Volt szó itt mindenféle ritusokról. De ne felejtsünk el egy alapvető
különbséget. Az emlitett ritusok különféle egyházak egyetlen ritusai. A
"tridenti" és "vatikáni" ritus kapcsán pedig ugyanannak az egyháznak egy
korábbi és egy újabb ritusáról van szó. Erre viszont nincs példa más
egyházakban sem, hogy egyszerre használja egy régebbi és egy alaposan
megreformált ritusát. Ezért nem igazán jók példának más egyház ritusai ebben
a kérdésben.
Az e téma kapcsán bennem felmerült kérdések közül kettőt szeretnék
kifejteni:
1. Mit lehetne tenni e kettős igény láttán?
2. Volt-e példa Egyházunkban arra, hogy többféle ritus is érvényben legyen?

1. A zsinat a határvonal. Akiknek a zsinat előtti liturgiára volna igényük,
annak egyháztanával, lelkiségével stb., de a zsinatot sem szeretnék
megtagadni, azok igyekeznek emezt úgy magyarázni, hogy amannak (a zsinat
előtti liturgiának) létjogosultságát megalapozzák. Ehhez általában társul
annak az útnak a kritizálása, amelynek követésére az Egyház a zsinattal és
annak konkretizálásában elkötelezte magát. Itt hamar meg kell jegyeznem,
hogy hál'Istennek a magyarországi helyzetet nem is ismerem eléggé (erdélyi
lévén), hogy valaki úgy érezze, hogy dikekt neki szánom (bár ebben is van
valami). Abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy ismerhetem valamennyire
a német, francia, angliai, EÁ-beli és Dél-Amerikai helyzetet. Mások viszont,
akik úgy
látták, hogy lelkiségük, igényük nem egyeztethető semmiképpen a zsinat és az
általa fölvett iránnyal, egyszerűen (és mindkét oldalról fájdalmasan)
elszakadtak. Ez sajnos nem újdonság számunkra. Hiszen minden egyetemes
zsinat körül, után volt szakadás. Kezdve az apostoli zsinattól (Kr. u
49/50), a niceai, stb. zsinatokon keresztül egészen az utolsó háromig
(tridenti - protestánsok; I Vatikáni - ókatolikusok; II Vatikáni -
Lefebvre-iánusok). Az egyház a legtöbb egyetemes zsinaton egy jól
meghatározott úton való haladásra kötezte el magát. Akik addig együtt
jártak, az addigiakban egyetértettek, de annak az új zsinatnak az
"újdonságaival", döntéseivel nem tudtak egyetérteni, leszakadtak. Az utóbbi
évtizedekben viszont (és a II vatikáni zsinat kifejezett szándéka szerint)
az Egyház egyre komolyabban és őszintén keresi az egységet ezekkel az idők
során elszakadt testvérekkel is. Újból helyreállitani az egységet
azonosságunk feladása nélkül. Ez igen nagy feladat. Ha 300 évvel ezelőtt
lennénk, akkor az Egyház könyebben hagyná elszakadni azokat a testvéreinket,
akik nem tudják elfogadni a zsinat utáni helyzetünket. De most, amikor éppen
az egység keresése, vágya olyan erős egyházunkban, most nem akar ebbe olyan
könnyen beletörődni, hiszen majd pár száz év mulva megint kinlódhatunk, hogy
ezekkel a testvérekkel is helyreálljon az egység. Ezért keresi az Egyház a
párbeszédet ezekkel a testvéreinkkel is, ezért vannak "engedmények" számukra
(tulajdonképpen nekik is helyük van az egyházban), ezért van, hogy ilyen már
elszakadt közösségekkel újra sikerül megtalni az egységet (legutóbb
Mexikóban a tavaly állt helyre az egység egy ilyen közösséggel), anélkül
hogy bárki is föladná önazonosságát, ugyanakkor kölcsönös elismerésben,
hitben és szeretetben. Az Egyház nem állhat meg. A Szentlélek vezetése alatt
mindig is fejlődött, haladt, teológiájában mélyült, kincseiben gazdagodott
az elhagyott korok értékeivel. Ma is ez a dolga. Hitelesen megőrizni a
haladás vonalát a Szentlélek vezetése alatt, ugyanakkor minden testvérünket
igyekezni szeretettel elfogadni, s lehetőleg senki senkit ki nem tagadni
(sem azért mert "túl konzervativ" sem azért mert "túl liberális").

A második kérdésre nem is merek válaszolni mert már igy is túl hosszúra
sikerült a levél. Majd egy másik alkalommal. S talán egy újabb kérdéssel
bővitve: Megtehetné-e az Egyház, hogy radikálisan betiltsa a zsinat előtti
liturgikus gyakorlat folytatását?

Az egységért és szeretetért imádkozva,

Zsolt Rómából

---

From: Földváry Miklós <[email-masked]>
Date: Sat, 18 Jan 2003 17:34:05 +0100

Kedves Zsolt és más listatagok! Az "alapművekkel" kapcsolatban két
megjegyzést szeretnék tenni.

Az egyik, hogy igaztalan volna a virtuális körünkből sajnálatos módon, de
nem indokolatlanul eltávozott Dobszay Lászlótól megtagadni a
"liturgista"-megjelölést. Szakszerűen ugyan zenetudós, de ezt meg egy
zenetudós kifogásolhatná, hiszen tudomásom szerint zeneszerzői és
bölcsészdiplomái vannak. Ha valaki évtizedeken keresztül foglalkozik
kiemelkedő módon a liturgiával, az liturgista, még ha nem is volt módjában
rendszerezett képzésben részesülni: bár volna néhány szakember az ő
színvonalán! Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a szóban forgó könyve
(mely valójában cikkgyűjtemény) alapmű lenne. Más alapművei viszont vannak,
és egyedülállók érdemei legfontosabb liturgikus forrásaink elemzésében és
hozzáférhetővé tételében.

Bouyer könyvét szintén nem kell alapműnek tekintenünk: egy a levelezőlistán
is ismertetett tanulmányom épp az ő bizonyos állításainak cáfolatából indul
ki, így adatainak és gondolatainak megkérdőjelezhetőségével tisztában
vagyok. De a tudomány ilyen: az információk és a megközelítések gyakran
pontatlanok, sőt tévesek, és ha nem látszanak annak, akkor is elévülnek
idővel. De lehetnek fölvetések, amelyek az adatoktól és a példáktól
függetlenül is érvényesek maradnak: szerintem Bouyer megközelítése ilyen: a
templomtér részeinek és elemeinek kifejtett funkcionális értelmezése
megvilágító erejű, még akkor is, ha téves vagy támadható formában és
szövegkörnyezetben szerepel.

Hasznos lenne viszont, ha összeállítanánk egy listát a liturgika valódi
alapműveiről. Ez segíthetne a jövőben is: tudnánk, hogy mit és milyen
sorrendben érdemes lefordítani, ha alkalom nyílik rá, és milyen témában hol
lehet tájékozódni. Ebben a közelmúltban rendszeres képzésben részesült vagy
most részesülő liturgisták tehetnék a legnagyobb szolgálatot önjelölt
kollégáiknak és a műkedvelőknek. Zsolt, tégy közzé egy jegyzéket a szerinted
alapműnek mondható munkákról, és az olvasók tegyék hozzá, amit fontosnak
tartanak! Nagy segítség lenne, és vitáinkat is szilárdabb hivatkozási alapra
helyezné.

A többrítusúságra vonatkozó fölvetést szépen és körültekintően válaszolta
meg Biacsi Dávid. Másfelől igaz, hogy a különféle rítusok természetesebb
módon alakultak ki, és a "tridenti"-"vatikáni" rítuskülönbség nem azonos
jellegű a mozarab-beneventán vagy a római-örmény különbségekkel. Aki
"tridenti" rítust követ, az nem a sokszínűséget védi, hanem határozottan
jobbnak tartja azt, mint a zsinat utáni reformok eredményét. A kérdés csak
azért merül föl alternatívaként, mert egyelőre ez a legtöbb, amit egy
"tradicionalista" elérhet.

A kérdés jelentőségét pedig nem világítja meg, ha (mint már Füzes Ádám
kifejtette, tévesen) "tridenti" rítusról beszélünk, különösen nem, ha az
1962-es misekönyvet állítjuk szembe az alig későbbiekkel. Az a rítus,
amelyet a római egyház a 70-es évekig használt, szerkezetében és
szöveganyagában változatos és mégis alapvetően állandó volt a karoling kor
óta: a Trident utáni korszak ezt az örökséget tartotta meg, illetve, ha
valamit változtatott rajta, azt inkább veszteségnek tarthatnánk: ebben az
időszakban jött létre és terjedt el a csarnoktemplom eszméje, amely először
zilálta szét a keresztény templomépítészet ősi szerkezetét (ekkor kezdték
először nem keletelni az oltárokat is), ez az időszak uniformizálta a római
liturgiát, és terjesztette el erőszakosan (sokszor még az ókeleti
területeken is) a kuriális-ferences rítusváltozatot, ez az időszak
deformálta és higította föl a nyugati ikonográfiát és liturgikus zenét, a
szövegek szintjén pedig a hagyományos himnuszszövegek XVII. századi,
idétlen-humanista átköltésén kívül pl. a sokat emlegetett X. Pius pápa
erősítette meg a zsolozsma ősi zsoltárrendjének fölszámolását, a még szintén
"tridenti" rítusú XII. Pius tekintélye pedig szakított a zsoltároskönyv
tiszteletreméltó és évszázadok imádkozói által megszentelt
Vulgata-szövegeivel, hogy helyettük egy tudálékos és elviselhetetlen stílusú
fordítást vezessen be, amelyhez képest a Liturgia Horarum latin
zsoltárszövegei szinte simogatják a fület és a lelket.

A hagyományos római liturgiának ez a poszttridenti korszaka így kifejezetten
hanyatló, leszálló ág, és ami egy "tridentistának" kedves, az általában nem
a neobarokk lelkiségű, tömjénfüstös misztikum, hanem az, ami még a XX.
századra is megmaradt a karoling korban intézményesített frank-római
liturgiából. És persze Nagy Károly papjai sem montíroztak vagy költöttek
liturgiát: csak a nagy tekintélyű, de korábban mégis regionális római (ún.
gregorián) rítust terjesztették el (olykor erőszakosan és nagy veszteségeket
is okozva) a korabeli Európában. Ez a rítus a VI. század végén már teljes
gazdagságában létezett, és összetevői a konstantini korba, vagy talán azon
is túlra nyúlnak vissza. Nem a tömjénhasználatról, a latin nyelvről és a
háttalmisézésről van szó tehát, hanem sokkal többről: egy folytonos
rendszerről, amelybe a kereszténység minden javát beleadta legalább ezer
éven keresztül, és amelyet legalább többé-kevésbé híven megőrzött további
ötszáz évig. A liturgiatörténet túlzás nélkül legnagyobb törése következett
be a II. vatikáni zsinatra hivatkozva (!), és ez joggal kavar ekkora
viharokat. Csak a közöny és a szekularizáció: Egyház és kultúra végletes
elidegenedése okozza, hogy nem nagyobbakat.

És mégsem vagyok "tridentista". A nagy liturgikus reform ideje a XVI. század
lett volna; meg is valósult ez a reform, de egyházszakadás lett belőle. A
népnyelv a későközépkorban jelen volt a liturgiában, és sokakban megvolt az
igény a votív elemektől rendszertelenné vált szertartások megtisztítására,
vagyis a római liturgia különlegesen tiszta biblikusságának
helyreállítására, az üdvtörténet évenkénti átélésére. Ebben az időben még
anyanyelve volt a római rítus azoknak, aki megreformálni akarták: a XVIII.
századi evangélikusok még jobban ragaszkodtak például a latin nyelvhez
(amelyet már a középkorban sem értettek mindig és mindnyájan igazán), mint
azt a katolikusok ma teszik. Lehetséges lett volna a szerves továbbalakulás,
ha az intézményes egyházi vezetés nem megmerevedéssel válaszol a reformáció
kihívására. De azzal válaszolt, és ez a válasz merevítette meg a szűkebb
értelemben "tridentinek" mondható rítust. Amikor a 70-es években ezt
megreformálták, már senkinek nem volt anyanyelve olyan módon, mint akkor,
amikor a reform elmaradt. A pszichológiában visszacsapásnak nevezett
jelenség az átgondolatlan és elhamarkodott reformok sorozatával önpusztító
módon rombolta le Európa legszebb építményének tekintélyes részét. Csak a
Szentlélek hatékony jelenlétének köszönhető, hogy még ezt is túléltük.
Hasonló kísérletek korábban is voltak már, és nem biztos, hogy a ma
törvényesnek és általánosan elfogadottnak tűnő "vatikáni" rítus hosszú életű
lesz. Csábító közösségben érezni magunkat egymással, a hierarchiával, a
világegyházzal, de a kritikátlan lojalizmus nem mindig célravezető:
közösségben vagyunk a történelem Egyházával is, amelynek nemzedékei a
miénktől nagyban különböző istentiszteleti formát gyakoroltak.

A reform szükséges volt, de rosszul ment végbe. Nekünk, akik érdeklődünk a
liturgia ügye iránt, nem indulati alapon kellene ütköztetnünk a "tridenti"
és a "vatikáni" homályos kategóriáit, hanem a mindenkori Egyházhoz hű,
önálló gondolkodású ember módjára illenék megvitatnunk valódi kérdéseket:
milyen mértékben és milyen fordításokkal váltható föl a szakrális nyelvünkké
vált bibliai latin, mi a Szentírás szerepe az istentiszteletben, és ennek
megfelelően milyen olvasmányrend a legmegfelelőbb, a kulturális egységnek és
a különbözőségnek hogyan lehet megnyilvánulnia szertartási életünkben, és
egyáltalán, hogyan gondolkodjunk templomról, tárgyakról, szövegekről,
énekről: Isten és ember egymás felé fordulásának legmagasabb fokáról, a
csúcsról és a forrásról.

Földváry Miklós

---

From: Kajtár Edvárd <[email-masked]>
Date: Sat, 18 Jan 2003 23:17:00 +0100

Kedves Miklós! Kedves Testvérek!

Köszönettel vettem a leveled a litánkon, de úgy érzem, néhány pontosító
megjegyzést kell tennem az általad elmondottakhoz.

Igazán nem értem, miért nem növekedhet a liturgia is az Egyháznak az időben
való növekedésével, természetesen megtartva mindazon "csontozatot", melyet
az Egyház dogmatikailag is levédett, vagyi ha azokat érintené egy bármiféle
változtatás, akkor többé nem lehetne az Egyház liturgiájáról beszélni, s így
az Egyházról sem. Miért baj az, ha a templomépítészetben pl. megjelennek
újabb felfedezések, újabb elképzelések, amelyek esetleg egyáltalán nincsenek
ellentétben az Egyháznak a kinyilatkozatáshoz való feltétlen
engedelmességgével? De mi is ez a kinyilatkoztatottság és az annak való
engedelmesség? Liturgiánk lényegét tekintve kinyilatkoztatott (vö. SC 83),
de ez a kinyilatkozatatott mivolta nem jelent mást, mint amit pár ponttal
előbb olvashatunk (SC 7), vagyis hogy Jézus Krisztus teljesen jelen van a
liturgiában, "hic et nunc" (hiszen Ő maga a kinyilatkoztatás teljessége, az
Ő személye - vö. Dei Verbum 2), s ő ebben a tevékenységében magához öleli az
Egyházat. A zsidóságnak is kinyilatkoztatott liturgiája volt, de az Istenhez
való rituális közeledésben ez a tény még nem birtokolhatta azt az
egyedülálló valóságot, hogy Jézus Krisztus nemcsak valóságos Isten, de
valóságos ember is. A liturgia Istené és az emberé, s a lényegi
hierarchikusságon túl (Istené és az emberé - ebben a sorrendben) ki kell
jelenteni, hogy amennyire nem lehet liturgiáról beszélni Isten nélkül,
ugyanúgy az ember nélkül sem. És elsősorban a "liturgista" Krisztus miatt.
Éppen ezért a keresztség által mindannyian "liturgisták" vagyunk. Az ember
az evangéliumhoz való kegyelmi és Szentlélektől kapott ragaszkodásán túl (ez
a vértanúság) pedig nem tökéletes (s itt most ez nem negatívumként, hanem,
mint a tökéletessé levés nagy lehetőségeként van jelen), változhatatlan,
"semper idem", vagyis elsősorban a szeretet, majd a kultúrával, a világgal,
s saját maga "örvényszerű és kiismerhetetlen szívével" való küzdelmei,
harcai, párbeszéde által alakul, lehet több, mindig "hasonlóbb és
képmásabb". Krisztus a Jó Pásztor, aki e Hivatalát az Egyház pásztorai által
gyakorolja. A Tanítóhivatal (mely tökéletességre törekvő emberekből áll a
Lélek vezetése alatt) pont az előbb említett termékenyítő körülményeket és
lehetőségeket szemlélve az evangélium fényében próbálja a "legelőváltásokat"
végbevinni. Az ilyen váltások nem mindig zökkenőmentesek, de ez
hozzátartozik a 40 éves pusztai vándorláshoz a Haza felé. Mindig 500 meg
1000 éves hagyományokat emlegetünk, de nem tudhatjuk, hogy mennyi van még
vissza. És ha a mi számításaink szerint még lesz 8-10 ezernyi év és
hagyomány (az egyetlen Hagyományban, mely teljesen ugyanaz K-en és Ny-on
egyaránt)? Noha Mózesnek a liturgikus rendszer kidolgozását a Hegyen látott
minta szerint kell végbevinnie (Kiv 25, 40), az Egyház Mózesei a
Tanítóhivatalból részesülő pásztorok, akik a Kinyilatkozatatás és az Egyház
Hitének (mint az arra adott válasz) fényében és erejében látják a Mintát,
mert ugye "szem nem látta, fül nem hallotta...". Természetesen ebben a
dinamikában ott vannak az "érzékek", mint sensus fidei, sensus Ecclesiae,
sensus fidelium, de a kellő hierarchiával - per participationem.

Egyebek:
1. Nagy Károly papjai igencsak montíroztak a "hozzájuk eljutott" pápai római
liturgián. A "hozzájuk eljutotton", ugyanis ekkor még Rómában kétféle római
rítus létezik, erre tanú a két, quasi egyidős, és egyidőben használt
szakramentárium: a plébániákon használt gazdag, változatos, részletes
Gelasianum Vetus, és a pápai udvar által használt kimértebb, szárazabb,
egyszerűbb Gregorianum. Nagy Károly  egy "tiszta" (vagyis amiben nincsenek
gall betoldások, ugyanis Alkuin, Károly egyházi minisztere megfigyelte, hogy
a Gelasianum Vetus Itálián kívülre jutott példányai a határon való átkelést
követően igencsak kibővülnek, illetve átalakulnak) római szakramentáriumot
(hogy a "hiteles és eredeti" római liturgiát vehesse át politikai okokból az
egész királyság, de ennek más okai is lehettek biztosan) kér Hadrián
pápától, aki kisebb várakozás után küld is egyet, mely megérkezik Aachenbe
785 körül. De ők nem ennyire "tiszta" szövegre gondoltak (más kultúra, más
spirituális érzékenység stb.!), ezért Alkuin Aniane-i Szt. Bendekkel és
másokkal karöltve (pl. ami a lekcionáriumot illeti: Montecassino-i Pál
diakónus szerkesztői munkája) megszerkeszti a Gregorianum Hadrianum
szakramentárium meglehetősen "más" Supplementumát, melynek előszavában (a
híres "Hucusque") ott a magyarázat is részben e "másságra".
2. A francia liturgista Michel Andrieu 1931 és 1961 között kiadja az ún
Ordines Romani köteteket, "celebrációs-könyveket" (rítusleírások,
rubrikagyűjtemények helyenként némi eukológiával). Ezek közül a legősibb és
legtisztább szentmise leírás az Ordo Romanus I, mely a VII. és a VIII.
századok fordulóján keletkezett, s ebben találunk egy miseleírást (a pápa
meglátogatja udvarával az egyik plébániát Rómában - titulus - s ott az
egybegyűltekkel és a városi vezetőséggel bemutatja a Szentmiseáldozatot),
melynél korábbi teljes(!) miseleírás egyenlőre nem létezik a római liturgia
történetében. Ez összehasonlítatlanul jobban hasonlít a II. vatikánum
miséjéhez, mint a trridenti Ordo Missae-hez. A további Ordo Romanus-ok azért
jelentősek (főként az első tizenöt), mert ezen OR I. későbbi, Itálián kívüli
fejlődését követhetjük nyomon. Vagyis Alkuin et Co. a mise szövegein
lakítanak (illetve nagyon sok új anyagot gyártanak le), míg a rítusszerkezet
sokat alakul a gall és a germán területeken (a más spirituális érzékenység
következtében sok új gesztus, és az ún. papi apológiák megjelenése, pl. a
XI. sz-i MINDEN városából ránk maradt Ordo Missae, másként hívják Missa
Illirica-nak is 201 papi apológiát tartalmaz, de Európaszerte óriási és
meglehetősen burjánzó volt a IX-XI századok között az ilyesfajta
produktivitás).
3. Summa summarum: hosszan folytathatnánk a tridenti Ordo Missae felé vezető
út szemlélését, a lényeg, hogy bonyolultabb az ügy mint azt gondolnánk,
vagyis, óvatosan beszéljünk az "ősi római hagyomány" minden változással
szembeni szilárdságáról.
Mivel nagyon hosszúra sikerált eddigi mondókám, majd esetleg még máskor is
írok. Végezetül annyit: a vatikánban felkutatható a II. vatikanum
liturgiareformjának szinte teljes dokumentációja (személyek, javaslatok,
viták, szövegváltozatok próbálkozások stb), ugyanakkor több, ma már
tiszteletreméltó korú atya és püspök még él, akik ebben keményen dolgoztak
sokszor évtizedek keresztül és név nélkül. Vagyis megdöbbentő tanulságokra
és felfedezésekre tehetünk általuk szert. Tanulgatva valamennyire a római
liturgia történetét tudomásom szerint nem volt még egy ennyire alapos,
körültekintő és szakmai és lelkipásztori (a híres "bonum fidelium", a "hívek
java" liturgikus-jogi elv!) szempontokat messzemenően tekintetbe vevő reform
még (és egyenlőre hasonló mostanában ne is legyen, esetleg kisebb
pontosítások, hiszen az eddigiekkel sem tudunk még mit kezdeni). A
"celebratio secundum Ordinem Missae tridentinae seu/aut (etc.) vaticanae"
(hogy nagyot szóljak, mint egy vizipisztoly) pengeváltásban annyi sok és
kiváló elv és vélemény hangzott már el, hogy én azokon még mindig okulok,
vagyis nem akarok hozzászólni.

Tisztelettel és szeretettel
Kajtár Edvárd
Pécs
Ps. Füzes Ádám bocsáss meg a hosszúságért!

---

From: Földváry Miklós <[email-masked]>
Date: Sun, 19 Jan 2003 15:55:26 +0100

"Azt mondom tehát: lehet elkerülhetetlennek és sorsszerűnek tartani a
haladást anélkül is, hogy kedve lenne az embernek még hurrázva hajszolni
is - amire, úgy gondolom, a haladásnak nincs is szüksége."
(Thomas Mann)

Kedves Edvárd, és minden érdeklődő (mert ismét hosszú leszek)!
Örültem észrevételeidnek és fölvetéseidnek, némelyikből tanultam is,
köszönöm őket - nem is szeretnék ellenkezni: szinte mindennel egyetértek.
Írtam is, hogy nem gondolom a liturgiát érinthetetlennek, és azt sem
gondolom, hogy akár 1000, akár 3000 év önmagában érv lenne bármiféle
változással szemben. Természetesen nem tagadom, hogy történeti vonzalmaim
erősebbek az átlagosnál, és a szívem szakad meg, ha elveszítünk valamit a
nekem kedves örökségből. De magam írtam, hogy a továbbfejlődés nemcsak
lehetséges, de fontos és szükséges is: a középkori "csontozathoz" való
visszatérés nekem nem azért érdekes, mert komolyan gondolom, hogy ma is úgy
kellene csinálni, hanem mert úgy érzem, az első nagy hibát éppen ennek végén
követtük el. Tehát nem a közelmúltban, hanem Trident után, éppen, mert nem
növekedtünk az időben, amikor ez még a folytonosság szinte ösztönös
megőrzésével lett volna lehetséges. Azt, hogy a kinyilatkoztatottság
bármennyire is sérülne ezektől a hibáktól, véletlenül sem állítanám. A
kérdés ezután
csak az, hogy mit tekintünk "csontozatnak", és mit a változásnak kitett, sőt
olykor "kiteendő" felületnek.

Folytonosságon én éppen azt értem, amit Te a karoling reformokkal
kapcsolatban részletesen leírtál: a változtatásnak olyan módjait, amelyek a
hitelességre és az állandóságra törekszenek, és csak ezek után módosulnak
szinte természetesen, már meglévő körülményeket és nem spekulatív
meggondolásokat figyelembe véve. Persze, hogy Nagy Károly papjai
montíroztak: de valami lényegében meglévőből montíroztak, és amikor a
trópus- és
szekvenciaköltészet cifrázataival ők és utódaik valami teljesen egyénit
adtak hozzá az így nyert anyaghoz, az később (nem biztos hogy mindig
helyesen-jogosan, de) könnyen lefejthető maradt. Ahol pedig maradandót adtak
hozzá, ott, úgy gondolom, erre több alapjuk volt, mint nekünk. Biztosan
sokan vitaják-vitatjátok, amit mondok, de az egy kulturálisan termő kor
volt, amelyik túláradásában egyre többet és szebbet adott hozzá a rítushoz,
és nem elsősorban elvett belőle. Nem akarom bántani művészeinket és
gondolkodóinkat: a mi korunk is kultúrkorszak, de senki sem mondaná, hogy
kulturális és esztétikai teljesítményünk végcélja a liturgia gazdagítása
lenne, mint akkor volt. Művészetünk természeténél fogva individuális, így
tipikus formáiban alkalmatlan a liturgikus használatra. Ami látszólag
alkalmas, az többnyire utánzat, "neo-stíl", vagy korszerűsködő fércmű.

A szövegkritikában szokták mondani, hogy a kódexmásolás az a szakma,
amelyben a butaság erény. Egy szöveg akkor marad hiteles, ha a másoló
szolgai: nem érti, tehát nem kommentálja vagy javítja félre azt, amit másol.
Valami ilyesmit gondolok a szakértői liturgiacsinálásról. Nem hiszem, hogy
valami "minél régibb, annál jobb": sőt, szerintem "jobb" volt rendszerként,
kulturális teljesítményként a római illetve frank liturgia, amikor már
néhány évszázad mögötte volt. És ez kapcsolódik a "celebrációs könyvekhez"
is. Mivel szakszerűen közelebbről éppen ezekkel foglalkozom, a bennük leírt
változatosság nem idegen nekem, és tőlem sem: talán kiderült korábban is,
hogy nem a hitelességét hangsúlyozó, mereven egyforma hagyományt pártolom.
De a kapcsolat az OR I. és a "vatikáni" mise közt igen spekulatív: nem
azonos gesztusok, nem azonos környezet és érzékenység, pusztán hasonlónak
tekintett, (homológ, de nem analóg) jelenségek ezek. Éppen az eltérő
helyzetekre és érzékenységekre hivatkoztál: lehet-e ebben az értelemben
Magyarországon, ahol soha nem is volt prekaroling liturgia, egy misének ma
olyan környezete, mint az ősi Rómában? Csak egy példa: kapcsolatba hozható
(távolról) a mise egyetemes könyörgés-sorozata vagy a Liturgia Horarum
"fohászok"-műfaja az órómai előzménnyel, de valószínűleg az előzmény
nyelvezetében, tematikájában, előadásmódjában inkább hasonlított a keletiek
ekténiáira, mint a mi néha igen esetlenül fogalmazott, keresetten
aktuáliskodó műfajainkra. Az ezredforduló környéki példák valóban a
"burjánzás" kategóriájába sorolhatók, többnyire vissza is fejlődtek az
egységesebb érzésvilágú utókorban. Az út tényleg bonyolultabb az
elgondolhatónál, de érdemes rajta elgondolkodnunk.
(Egyébként mik azok a papi apológiák?
Nem próbálok úgy tenni, mintha mindent tudnék, kérlek írd meg!)

Végezetül: én ezt nem pengeváltásnak fogom föl. Magyarországon a "vatikáni"
rítus ma még szinte ideiglenes: nem kellene minden részletében lezártnak és
véglegesnek tekintenünk. Gondolkodjunk legjobb lehetőségein, esetleg
kívánatos módosításain: ebben akár a "tridenti", sőt esztergomi rítusú
gyakorlat jelenléte is segítség, viszonyítási pont lehet. (Nemcsak a
misében: a zsolozsma és a rituale anyaga jóval nagyobb károkat szenvedett a
közelmúltban, ha kevesebbet is beszélünk róla.)

Ha pedig valaki túlzónak érzi véleményemben az esztétikai-kulturális elemet,
annak (Radványi úrnak is válaszolva) arra szeretnék utalni, hogy a
legszentebb dolgokról a legtöbb rítusban hallgattak-hallgatnak, vagy
legalábbis csöndben mondják őket. Az igazság szépségbe öltözik, de én még a
szépségnek is csak a köntöséről vagyok méltó beszélni. A titkos lényeget, a
szóban és térben is eltakart misztériumot a pap is jobb, ha csak elsuttogja:
a hangosan kimondott szavak megkopnak és közhellyé válnak.

Földváry Miklós