Subject: [Liturgia] Az egyházzene napjainkban

From: Robert Kovács <[email-masked]>
Date: Mon, 18 Nov 2002 00:43:20 +0100

Tisztelt Listatagok,
tisztelt Kollégák!

Egy hajóban evezünk - Egy hajóban evezünk?
avagy:
Az egyházzene "mikéntje" napjainkban

Az érdeklödök és hozzáértök számára szeretném közzétenni tapasztalataimat és véleményemet, és kérem mindazokat, akiknek fontos ez a terület és részt vesznek benne, szóljanak hozzá.

Mivel a téma olyan széleskörü, hogy @-mail-formátumban csak egy töredéke kerülhet szóba, kiragadnék egy részt, amellyel szeretnék egy esetleges vitát elindítani.

Mi, egyházzenészek tudjuk, hogy a II. Vatikáni Zsinat - amely alig több mit 40 évvel ezelött (kb. 14645 napja) lett összehívva -, elég világosan (?) rendezte a jövöbeni egyházi zene lehetséges megnyilatkozási módját, szerepét, oktatásának kívánatos kereteit (SC 112-töl). Az viszont már ránk lett hagyva, miként értelmezzük és legföképp miként gyakoroljuk az egyházzenét.
Magyarország abban a szerencsétlen történelmi helyzetben volt a zsinat ülésezése idején, hogy szinte lehetetlen volt az elöírásokat és tanácsokat átvenni, gyakorolni. Aki az egyházzenét mégis hivatásként és nem csak (!) foglalkozásként választotta, legjobb esetben is csak megvetésre számíthatott - adott esetben kollégáktól is.
A ´89-es szemléletváltás lehetövé tette az egyházzene intézményesítését is, amelyet a II. Vatikáni Zsinat is ajánlott (SC 115).

Szomorúan tapasztalom Magyarországon, hogy nagyon különbözöek a vélemények abban a tekintetben, hogy "mi a helyes egyházzene?", "mi az igazi népének?", "mit kell a templomban énekelni?", "mennyit játszhat az orgonista?", "szabad-e improvizálni az orgonán és mennyit?", "miért fontosabb a gregorián mint a népének?" stb.

Az az érzésem: gyerekcipöben járunk. Túl nagy. Szorít. Hamar koszolódik, nem tudunk rá még vigyázni. Meg már nem is tetszik. Már megint kinöttük, új kell. Az meg túl drága.

Magyarországon nem volt arra lehetöség, ami pl. német nyelvterületen természetes volt: a "Gotteslob" kiadása 1974-ben. Ennek a kiadását 10 éves munka elözte meg, amelyen az egész német nyelvterületröl (Németo., Ausztria, Dél-Tirol, Svájc, Luxemburg és kisebb német nyelvü kisebbségi közösségek) meghívott illetékesek dolgoztak.
Engedjék meg, hogy a Gotteslob bevezetöjéböl idézzek:
"Ezzel a könyvvel egy régi vágy teljesül be: mindenki be tud ugyanazokba a dalokba, énekekbe és imákba kapcsolódni. A szövegek és énekek egy nagy része a (német) keresztények számára közös lett (Miatyánk, Hiszekegy, Zsoltárok, ökumenikus énekek). A latin nyelvü énekek gazdag válsztéka pedig összeköti a német kereszténységet az egész nyugati egyházzal.
A "Gotteslob"-bal végre megvalósulhat a Zsinat azon igénye, hogy az istentiszteleten mindenki átvegye a saját feladatát. A pap misekönyve, a lektor olvasmányos könyve és az elöénekes kántorkönyve mellett a közösség megkapja "szerepkönyvét"."

A II. Vatikáni Zsinat egyik kulcsszava a "tevékeny részvétel" volt.
Miért?
Azért, mert a zsinat elött a nép a liturgiának nem aktív részvevöje, hanem inkább passzív szemlélöje volt.

Én is erre a kulcsszóra helyezném a hangsúlyt, mivel ezen a területen még sok a bizonytalanság, és úgy érzem, hogy sokakban dúl még az elöítélet egyes "tevékeny részvevökkel" szemben.

Még egy idézetet szeretnék felhozni mondandóm világosabbá tételéhez, ezúttal az efezusiakhoz írt levélböl:
"Egymás közt zsoltárt, himnuszt és szent dalokat énekeljetek, daloljatok és zengedezzetek teljes szívböl az Úrnak!"
Tehát: zsoltárt ÉS himnuszt ÉS szent dalokat, ami számomra azt jelenti, hogy mindhárom megfér egymás mellett.

Sokakban véleményem szerint még mindig nem tudott kialakulni az a fajta nézöpont, amely az egyházi zene sokféleségét nem negatívumként, hanem nagyon is pozitív sokoldalúságként és müvészi gazdagságként értelmezi.

Fájó dolog számomra azt hallani, hogy sok istentiszteleten, szentmisén az orgona és orgonista háttérbe szorulnak, mert a kántor (elöénekes) vagy az énekes csoport (schola) vezetöje átveszi a zenei irányítást.
Tudom, hogy sok templomban olyan orgonák és olyan orgonisták vannak, amelyek és akik egész egyszerüen nem képesek megfelelni a mai kor elvárásainak és ezért nem is tudnak minöséget "produkálni". Ez többek között arra vezethetö vissza, hogy Magyarországon a 40-es, 50-es évektöl fokozatosan kezdett leállni az egyházzene oktatása, müködése, fejlödése. Orgonák és orgonisták megálltak egy helyben, és csak nagyon kevés helyen fejlödtek a kórusok, kórusvezetök, a zenei együttesek, orgonák, orgonisták stb. tovább. Lassan az egy helyben topogás általános és megszokott lett. A váratlan fordulatra nem számított senki, az egyházzenészek, orgonisták nagyobbik felét mindez felkészületlenül érte. A kellö képzettség hiányában nem volt módukban a "szabadságot" kihasználni, mert nem tudták, hogy mi is az. 

Szerintem nem lehet 50 évet átugrani. Amig tölünk nyugatabbra lévö országokban lehetöség volt egy fajta kontinuitásra, ami a német nyelvterületen például már ott tart, hogy már elindult egy új énekeskönyv tervezése (Gebet- und Gesangbuch, röv. GGB), amely 10-15 éven múlva leváltja a Gotteslob-ot, addig nálunk a régi kiadású Hozsanna, az ehhez tartozó Szent vagy, Uram, és a késöbbi, sok vitát kiváltó (!) Éneklö Egyház, majd a szintén ehhez tartozó sajnos nem magas színvonalú kíséretes könyvek jelentek meg.
Az a tapasztalatom - Magyarországon járva és kollégákat megkérdezve -, hogy az elmúlt években (legalább) két tábor alakult ki az egyházzenét müvelök között:

1) Azok, akik a tradíciókra hivatkozva az elmúlt évtizedekre építve dolgoznak tovább,
2) Azok, akik az egyházzene-oktatás legfelsöbb szintjéröl kerülnek ki, kezükben a papírral, ami mostmár feljogosítja öket az autentikus magyar egyházzene müvelésére.
A tapasztalatom továbbá az, hogy csak nagyon kevesen vannak, akik meglátják a mindkettöben rejlö szépet, jót és hasznosat.

Ez a fajta széthúzás nem igazán válik az magyarországi egyházzene javára. Nem jó, ha mind a ketten azt mondják magukról, hogy "ök csinálják jól", a másik "nem tud semmit". Talán lehetséges lehetne egy kölcsönös elismerés, akkor is, ha ez nehéz.

Bizonyára vannak az egyházzenész kollégák között olyanok, akiknek a két tábor összeütközésében még nem volt részük, s talán furcsállják, hogy miért írok erröl a témáról.
Aki ezt már megtapasztalta, tudhatja, hogy nem könnyü a két oszlopfö áthidalása, de talán ha sikerül lehet rá még nagyobbat építeni,
mert:
Számomra a lehetöség, hogy énekelhetem a gregorián mérhetetlen gazdagságába öltöztetett zsoltárait és más bibliai verseket, ugyanolyan örömet és lelki feltöltödést jelent, minthogy például részt vehetek Palestrina, Mozart, Dvorák, Rheinberger vagy Kodály egy-egy mise-kompozíciójában, vagy orgonaimprovizációmmal kísérhetem a liturgikus cselekményt, vagy éppen vezethetem a nép énekét. Számomra egyik sem elözi meg a másikat, vagy egyik sem fontosabb a másiknál.

Szívesen venném az egyházzenész- és orgonistakollégák véleményét, hozzászólását, mert talán egy hajóban evezünk!

Tisztelettel,

Kovács Róbert