Subject: [Liturgia] hozzászólás

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Mon, 6 Oct 2003 20:25:55 +0200

Tisztelt listatagok!
    Először jelentkezem a listán, habár kezdettől fogva rendszeresen kísérem, de sokszor olyan mértékben kiborítottak bizonyos felfogások és hozzáállások, hogy féltem, hozzászólásom nem lenne kellő mértékben diplomatikus és udvarias, így inkább elálltam az írástól. Már hosszabb ideje mélységesen elszomorít és felháborít az az állapot, amelyben a katolikus liturgia leledzik sok templomban és a világ különböző részein, a pontifikális  miséket beleértve.
    Magamról csak annyit, hogy egy délvidéki faluban vagyok káplán, öt éve pap és a liturgiához annyi közöm van, hogy naponta végzem, posztgraduális tanulmányokat folytatok belőle, tanítom a helyi levelezőn és pillanatnyilag az egyházmegye liturgikus titkára vagyok.
    Zoltán Tamás levele késztetett írásra, de nem csak az ő véleményére szeretnék reagálni. Nincs szándékomban bárkit is megbántani, ha mégis ez történne, hát előre is bocsánatot kérek. 
    1. liturgikus szabályok. Két magyarországi szemináriumban tapasztaltam, hogy a liturgia szabályos végzésére nem tanítanak és példát sem adnak rá. A szabályok elsajátítása a kispap egyéni buzgóságára van bízva, bár végig azt szajkózzák: nem ez a lényeg. Erre persze Luther és Kálvin már rég rájöttek, mi csak most vesszük át tanításukat, e téren is. Nagyjából egy szabály érvényesül: mindig azt válaszd, ami rövidebb és kényelmesebb. Az egyetlen követelmény az érvényességhez szükséges minimális feltételek. A kánonjog törvényei és a liturgikus szabályok arra valók, hogy tudjuk mit kell megszegni. Ezekkel kapcsolatban olyan megvetést lehet tapasztalni, mintha valamilyen visszataszító diktatórikus hatalomtól származnának és nem az Egyháztól, melyet elvileg anyjának tekint minden katolikus.
2.  Liturgikus ruházat: a régi időkben elképzelhetetlen volt, hogy egy miséző pap ne öltse magára az összes előírt liturgikus ruhát, természetesen a reverenda fölé. Még pár éve nekünk is azt tanította egy azóta magasabbra emelkedett professzor, hogy a kánonjog eleve feltételezi a reverenda viselését a misézni induló papnál. Tudom hogy e témafelvetés csupán közröhej tárgya lehet, de én még egy vallomással is tetézem (teljes tudatában annak, hogy ezzel bolondot csinálok magamból): az eddig bemutatott 2441misém közül 3 esetben nem volt az albám alatt reverenda (ez is csak a kényszerű körülmények miatt), és a kazulát egyszer sem hagytam el (kivéve a koncelebráció eseteit), pedig miséztem 45 fokos hőségben is, tökéletes egészségben, épségben. Gondoljunk bele abba a liturgikus ruházatba, amit egy püspök nem olyan régen még a trópusi országokban is magára vett egy pontifikális misén: reverenda, lit. cipő, válkendő, alba, cingulum, manipulus, stóla, pektorálé, tunicella, dalmatika, kazula, kesztyű, pileólus, infula. A pápa mindezt még a pápai fánonnal tetézte (nem valószínű, hogy még van aki tudja mi az). a mise pedig több órán át tartott, sok térdhajtással, füstöléssel, meghajlással. Még az igen idős püspökök is túlélték ezt a tortúrát. Ők vajon nem olyan húsból és vérből való emberek voltak mint mi? Logikus és liturgikus dolog - e az, amikor a temetésre vagy mise nélküli esküvőre még palástot is húzunk (sok helyen) a karingre vagy albára és stólára, a misére azonban elég egy hálóing - alba és stóla? Tudom, hogy sokak szerint ez nem tartozik a lényeghez, de nem mondta valaki, hogy aki a kicsiben hű, hű a nagyban is és fordítva? Nem gyakorlandó - e ilyen apróságokon is az áldozatos szellem? Vagy véletlen, hogy a meleget nem bíró papjaink egyre gyakrabban a zsolozsmát, sőt a cölibátust is elviselhetetlen tehernek érzik egy mai dinamikus papi élet keretei között? Ilyen logikával nem lenne ésszerűbb fürdőgatyában misézni, esetleg egy medencében nyakig hűs vízben állva? Hiszen így is érvényes lenne! A tapasztalat úgyis azt mutatja, hogy minden liturgikus abusus legalizálható, ha kellő szívósággal tartósan gyakorolják (pl. lányok ministrálása).
    3. A liturgikus törvények között szerintem egy sincs, ami szükségesettől eltekintve teljesíthetetlen követelmények elé állítaná az embert. A Szentatya legújabb enciklikájában többszörösen aláhúzza: túl nagy dologról van szó, hogy bárki, a papot beleértve önkényesen bánjon vele. 
    "Milyen annak az istentiszteletnek a szelleme, egyéni átélése, amelyben az egyik pap a másik hibáit nézegeti?" És milyen annak a misézőnek a szelleme, aki koncelebráló paptársa egyéni átélését teljesen lerontja súlyosan téves és önkényes hozzáadásaival és kihagyásaival? Miért van az, hogy a szabályokra figyelmeztető mindig közmegvetésben és ledorongolásban részesül, csak a szabálysértő az együttérzés tárgya? Bizony egyházi köreinkbe is beférkőzött a liberalizmus és a minimalista racionalizmus. Vagy nálunk is megtörténhet nemsokára mint Amerikában, hogy a kreativitás nevében cukrot, fahéjat, tojást, sőt csokoládét adnak hozzá az ostya anyagához, fittyet hányva a Vatikán figyelmeztetésére, hogy így a mise nem érvényes? Rövidesen már nem lehetünk biztosak abban sem, hogy egy tetszőleges katolikus templomban érvényes misén veszünk - e részt, mert a pap esetleg Sió szőlőlével misézik? Az abususok iránti közömbösség csak egyre súlyosabb abususokat szül, a végpont a teljes leépítés. 
    4. Ami a liturgikus mozgásokat és az ünnepek eredeti napjára való visszahelyezését illeti, nem látom, miért ragaszkodik a magyar egyház az elmúlt rendszer kényszerállapota miatt bevezetett gyakorlatokhoz. Azt sem foghatom fel, miért nincs Magyarországon a liturgikus főünnepeken valóban ünnepi énekes mise. Még a teológián is ezek sorra közönséges munkanapok voltak, holott a mi egyházmegyénkben ma is ünnepi miserenddel, a nép nagyszámú részvételével üljük meg őket (természetesen munkanapokról van szó, hiszen a közelmúltig még a karácsony is az volt). A nép sem szívósabb az anyaországinál, mégis mindenki természetesnek veszi, hogy a glória és a kollekta alatt is állunk, a prefáció kezdeténél pedig nemcsak a szívünket, de egész testünket felemeljük. Nemcsak a szabály, hanem a pillanat ünnepélyessége is megköveteli ezt.
    Bocsánat a hosszú írásért. Még sok megjegyzésem volna, de még mindig ki se merek mondani számos dolgot. Valóban törvényszerű a liturgikus hanyatlás megállíthatatlansága? Vagy megpróbálhatjuk a változatosság kedvéért egyszer pontosan úgy csinálni, ahogy a nagy könyvben le van írva? Hátha az mélyebb hatást gyakorolna a hívőkre és papokra, hátha lelkiségünk is mélyülne.
                                                        Mindenkinek hasznos munkát kívánok.
                                                                Kovács Ervin