Subject: [Liturgia] R.I.P.: Don Achille Maria TRIACCA SDB

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Sat, 2 Nov 2002 17:12:47 +0100

+
Kedves Listatársak!

2002. október 4-én délben meghalt Don Achille Maria TRIACCA szalézi
szerzetes. Rómában liturgiát vagy szentségtant tanuló listatársaink közül
többünknek tanára, néhányunknak témavezető "mestere" is volt.

Hivatalos megemlékezések és méltatások még nem jelentek meg a liturgikus
folyóiratokban, ezért csak néhány adat éltéből. 1935-ben született. Római
egyetemista éveire esett a II. Vatikáni Zsinat, melynek háttérmunkálataiban
szalézi professzorait segítve vett részt . Egész életét a tanításnak és a
tudományos munkának szentelte. Professzora volt Rómában a Szalézi Egyetemnek
és a Pápai Liturgikus Intézetnek. Szerkesztője az Ephemerides Liturgicaenek,
a folyóirat azóta több mint száz kötetet számláló sorozatának (B.E.L.), a
Vatikáni Könyvkiadónál (LEV) újonnan indult Monumenta Studi Instrumenta
Liturgica (MSIL) és Monumenta Liturgica Concilii Tridentini (MLCT)
sorozatoknak. Több száz folyóiratcikk szerzője. Az Istentiszteleti és
Szentségi Fegyelmi Kongregáció, valamint a Pápai Liturgikus Iroda
konzulense.

Aki ismerte őt tanárként, emlékszik energikus, lendületes óráira, melyen
minden hallgatót név szerint ismert, mindenkinek tudott nemzetéről,
országáról. Nem csak véleményeket, adatokat ismertetett , hanem "úgy
tanított, mint akinek hatalma van". Szigorú vizsgáztató volt, mégis mindig
volt ideje személyes szóra, bíztatásra, szidásra, odafigyelésre,
utánakérdezésre. Sok elfoglaltsága ellenére nem rohant, hanem tanítványainak
mindig a rendelkezésére állt. Több szívinkfartust túlélt, végül másfél évig
kezelték súlyos rákkal, melybe végül belehalt.

A 2000-2001-es tanévben írtam vele a licenciámat. Sok órát szánt rá, hogy
felépítse velem a dolgozat vázát, meghatározzuk a munkamódszereket és az
utat, ami majd a célhoz vezet. Tavaszra már kórházban kezelték, mégis
telefonált, bíztatott, figyelt. A dolgozat utolsó változatát a kórházba
vittem be hozzá, amikor két kemoterápia között éppen jobban volt. Nem
foglalkozott a betegségével, hanem mintha a kórházi szoba az Anselmó
társalgója lett volna, a dolgozatról beszélt.

Néhány hónapja csak ennyit mondott telefonon állapotáról: "Faccio il mio
Calvario." - "Járom a magam Kálváriáját." Hiszem, hogy most, amikor már a
végére ért, az égben lett pártfogónk. Halottak napján - tanárok és tanulók,
teológusok, papok, szerzetesek - kérjünk tőle erőt, hogy olyan hitelesen és
erővel tudjuk képviselni a ránk bízott tudást és értéket, s azt olyan
alázattal adhassuk át másoknak, mint ahogy Ő tette!

Requiescat in pace!