Subject: [Liturgia] kerdes

From: Radvany <[email-masked]>
Date: Sun, 19 Jan 2003 06:00:01 +0100

Kedves Főtisztelendó Atyák!
Van egy régi kérdésem, amit gyakran fel szoktam tenni
a legkülönfélébb előadásokon, különösen akkor, ha
a püspöki karhoz tartozó, vagy ahhoz közelálló elóadó
van. A szentmiséken, amikor a pap betölti a bort a kehely-
be, és hozzátölti a vizet, a mise szövegében szerepel
egy csodálatos mondat, amit a pap az ének nélküli miséken,
az előírásoknak megfelelően, csendben mond:
"A bor és a víz misztériuma által ..."
Ezt onnan tudom, hogy akad néhány "engedetlen " celebráns,
aki hangosan mondja ezt a csodálatos kérést. S bár az engedetlen-
ség nem az erények közé tartozik, én mégis úgy érzem, hogy 
nekik van igazuk. Ebben az egyetlen mondatban benne van
szerintem az Eucharistia lényege, de talán még a teremtés és
a megváltás titka is. Miért kell azt az örvendetes titkot a hívek
előtt eltitkolni, hogy Krisztus által valamiképpen az Ő istenségé-
ben is részesülünk??!!!
Tisztelettel: Radvány Jenő nyugdíjas villamosmérnök.

---

From: Kajtár Edvárd <[email-masked]>
Date: Sun, 19 Jan 2003 13:03:01 +0100

Kedves Jenő Testvér!
Ez a szöveg az Eukarisztikus ünneplésben használt szövegeknek az ún. "papi
apológiái" illetve az ún "funkcionális imák" közé tartozik. Ezek a szövegek
a IX. századtól léteznek a római rítusban. Az elsőkben a pap mindig
önmagáért imádkozik, könyörög, hogy mivel tisztában van méltatlanságával és
alkalmarlanságával az Áldozatbemutatás borzongató szentségéhez képest, mégis
az Úr könyörülettel nézze őt, és fogadja el kezeiből a szent szolgálatot. A
funkcionális imák pedig azok a szövegek, amelyek egy-egy gesztusnak, mely
eleinte nem képviselt, nem hordozottt semmiféle tartalmat, nos ezek
elfelületeskedésének elkerülése végett imákat adtak rájuk, hogy
összeszedettebben lehessen ünnepelni. Néha ezek nem sikerültek túl találóan,
vagyis nem voltak mélyek cagy túl erőltetettre sikeredtek. Az Ön által
említett kiválóan sikerült, talán ezért is hangzik el e csendes ima a bor és
a víz vegyítésénél, melyet az ősi, és ránkmaradt rítusleírásokban, melyek
még a IX. sz. előttiek és nem a gall vagy a germán kultúrából származnak,
nem kísért semmi különösebb szöveg.
Nem tartom nagy hibának ha a pap hangosan mondja ezt, vagy akármi mást, amit
csendben kellene, s ezért nem is engedetlenség ez (ha egyáltalán nem
mondaná, akkor lenne gond). Talán a csend mellett szól, hogy e gesztus alatt
a nép az Offertórium énekét énekli (vagyis egy éneket felajánlásra), tehát
nem is lenne így értelme hangosan mondani. Ha a Misekönyv szerkesztői (aki
közelebbről maga VI. Pál, távolabbról pedig a reform munkatársai) ezt hangos
elmondásra akarták volna jelőlni, akkor úgy lett volna, de mivel sokan nem
értettek egyet a gesztus egyáltaláni "szövegezésével" (mondván, hogy csak
egy ősi, zsidó, és a mediterránum vidékén elterjedt szokás a bor kis
vizezése a bor ereje miatt - sok napsütés, sziklás talaj stb.; ezt
biblikusok
és résgészek/történészek is mondják). Ezért mégis kapott egy ilyen szöveges
"ruhát" e gesztus, de halk mondásra.
Legyen szabad egy régebbi kérdésre is röviden reagálnom - a fatimai
rózsafűzér-betoldásról lenne szó. Nagyon hasonlónak tartom ezt az "Úr
különös figyelmébe ajánlást", sok-sok eukarisztikus imánkban (ez teljesen
egyező öröksége mind a K-i, mind a Ny-i liturgikus családoknak) megjelenő
közbenjáró-formulához: "Emlékezzél meg, Urunk..." (Memento, Domine; a
görögöknél: Mnészteti, Kirie...). Emlékeztetjük az Atyát, mivel az
eukarisztikus ima szinte mindig (más hagyományokban is, és mindig a
történelem során) az Atyához szól, hogy ne feledkezzék meg szeretteinkről,
élőkről, holtakról (ez az ún. Diptichon szertartása, egy felsorolás, hogy
kik vannak most nagyon a szívünkben...). Honnan a bátorság e stílushoz? Már
az ókorban sok liturgikus szöveg és egyéb ilyen adalék (egyházatyák, szent
írók) egybehangzó kijelentése a kerszténység másságáról a többi valláshoz
képest, hogy állva (szabadokként és nem félve az istenségtől) imádkoznak,
sőt kitárt karral, mint Krisztus a kereszten, vagyis szemtől szemben, mint
szabad a szabaddal, mint quasi egyenrangú az egyenrangúval. Az istenfiúság
megynílvánulása ez: az Atya Krisztusban beemelt a Szentháromság titkába
minket a keresztségünk által. Ez fejeződik ki az Eukarisztikus imában is, de
minden keresztény imánkban mi mindig (mégha ennek nem is vagyunk tudatában)
"Krisztusformájú" fiakként szólítjuk meg Istenünket. Innen a bátorság, a
szokatlan "melékeztető", s néha a hangvétel nagyon mély őszintesége (pl.
Jeremiás panasza, néhány zsoltárok, de mivel ezek ószövetségi dolgok, vö.
még a misztikusok, a nagy Istenért-szenvedők stb. tapasztalatai). Ezért
lehet a fatimai szépséges imában is ennek kifejeződését találni.
Most csak ennyit.

Szeretettel és tisztelettel
Kajtár Edvárd
prefektus és liturgia-tanár, Pécsi Püspöki Szeminárium