Subject: [Liturgia] Trient, Magyarorszag, erzelmek

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Fri, 10 Jan 2003 22:49:43 +0100

Kedves Listatársak!

Lassan lezárulni látszik egy vita, eszmecsere. Sok tanulsággal járt, nem is
annyira tartalmilag, mint párbeszédkészségünkre vonatkozólag.

A tartalmi kérdéseket úgy érzem, hogy Biacsi Dávid SJ nagyon
igényesen és jól megválaszolta, köszönet érte!
A vita sok levelében három szál futott egymásba gabalyodva, ami most a vége
felé végre kezdett tisztán elválni egymástól, mégis a biztonság kedvéért
összefoglalnám, hogy látom a helyzetet.
A három téma: "trienti liturgia", mai magyar helyzet, egyéni érzelmek,
benyomások.

A TRIENTI ZSINAT (1545-1563) alapvetően pasztorális zsinat volt. A
reformáció tanaival kapcsán világosan kifejtett hittételeket, de fő célja és
tevékenysége az Egyház lelkipásztorkodó tevékenységének megújítása volt. Ezt
célozta a szentség-kiszolgáltatás rendjének szabályozása, a katekézis
rendjének kidolgozása és szabályozása, a papnevelés megszervezése, a helyben
lakó, egyházmegyéjüket gondozó, lelkipásztorkodó püspök- és plébános-típus
megjelenése, az egyházfegyelem megszilárdítása egyházlátogatásokkal és egyéb
eszközökkel.
A liturgiával maga a zsinat igazából nem nagyon foglalkozott. Egy bizottság
összegyűjtötte a misézés kapcsán előforduló visszaélések listáját, de aztán
ezek alapján csak általános irányelvek születtek a misézéssel kapcsolatban
("Doctrina de sanctissimo missae sacrificio"). Végül a zsinat bezárásakor a
liturgikus könyvek ügyét az atyák a pápára bízták.
Szent V. Piusz volt az, aki kiadta 1568-ban az új Breviarium Romanumot, majd
1570-ben a Missale Romanumot. Ezek leginkább átgondoltságukban (világos
szerkezet, összehangolt rubrikák, minden részletre kiterjedő egyértelmű
szabályok) és korszerűségükben (hiteles szent-életrajzok, nyelvileg
gondozott szövegek) voltak újak, reform-könyvek.
VI. Pál pápa 1963. IV. 3-án kelt "Missale Romanum" apostoli
konstitúciója, mellyel az új misekönyvet kiadta, így kezdődik:
"A Római Misekönyvet, amelyet a Trentói Zsinat határozata alapján elődünk,
Szent V. Piusz pápa 1570-ben adott ki, a közmeggyőződés szerint ugyanennek a
zsinatnak Krisztus egész Egyházát szolgáló sok csodálatosan hasznos
eredménye közé kell sorolnunk. Ezt a misekönyvet ugyanis négy évszázadon át
kötelező szabálynak vették a latin szertartású papok az eukarisztikus
áldozat bemutatásánál, sőt a szent evangélium hirdetői is ezt vezették be a
földnek csaknem valamennyi részén. Továbbá: számtalan szent életű keresztény
táplálta belőle gazdagon Isten iránti áhítatát a benne található szentírási
szövegekkel, imádságokkal, melyeknek jelentős részét Nagy Szent Gergely pápa
szedte meghatározott rendbe."(1)
VI. Pál szavai után azt hiszem felesleges mondanom, hogy erről az V. Piusz
pápa
által készített misekönyvről és a belőle végzett liturgiáról csak a
legnagyobb tisztelettel szabad beszélnünk, mint az Egyház kipróbált
kincséről, mely sok szentet termett és amely még nagyszüleink számára "A"
liturgiát jelentette, és fogja jelenteni halálukig, a legtermészetesebb
emberi módon.

Ami a MAI MAGYAR HELYZETet illeti, valóban van mit változtatni rajta. Ezt
többektől is elhangzott, különböző stílusban. Rossz példákat tényleg lehet
nagyon sokat sorolni, kántorról, papról egyaránt. Valóban törekedni kell rá,
hogy egyfajta szemlélet megváltozzék, hogy elsősorban a papok tartsák
fontosnak a szép, igényes liturgia végzést. Ha ez megtörténik, akkor magától
értetődő lesz, hogy jó kántort keresnek, arra költenek is, stb.
Ezzel szerintem nincs kapcsolatban az V. Piusz-féle misekönyv használata, a
régi rend szerint történő misézés.

És végül a EGYÉNI érzelmek, tapasztalatok, indulatok.
Emberek vagyunk, a saját tapasztalatainkon keresztül ismerjük meg elsősorban
a világot. Aztán a többiek bölcsességét is hozzáolvassuk. Mindezt
remélhetőleg azért tesszük, hogy az Igazsághoz közelebb kerüljünk, vagy hogy
úton legyünk felé.
"Bibó István figyelmeztet újból és újból arra, hogy a dolgokat a maguk
okaira visszavezetve kell megvizsgálnunk. Igen sok ember hajlik arra, hogy a
dolgokról ellenőrizetlen érzelmek és hangulatok, oda nem tartozó érdekek,
önmagukban ugyan szent, de a dologba könnyelműen bevont fogalmak,
általánosan ugyan igaz, de az adott esetre nem érvényes szempontok, vagy
éppen retorikai-stiláris behatások szerint foglaljon állást." (2.)
A fenti sorokat nem véletlenül idéztem "A keresztény értelmiségi" című
cikkből. A lista célja, hogy értelmiségi módjára cseréljünk eszmét. Ez nem
valamiféle finomkodást jelent, sok latin szóval, hanem pontosan azt, hogy
amikor valamiről írunk, tudjunk különböztetni:
- Ezt tapasztaltam, ez rám így hatott, így éreztem magam...
- Ismereteim (nem érzelmeim) alapján ez a vélemény alakult ki bennem,
számomra így tűnik a dolog állása ...
- Az Egyház ezt tanítja, ez a jogi-, történeti-, rubrikális-, szövegbeni
tény.
Azt gondolom, hogyha ezt be tudjuk tartani, akkor megkíméljük egymást néhány
sértéstől, akarva-akaratlan nem gázolunk bele olyan dolgokba, ami másnak
fontos, szent, stb., és nem teszünk bántó bizonyosságot tudatlanságunkról.
Szintén kerülendő mások rossz hírének alaptalan keltése, név nélkül ugyan,
de lehetőleg sokak számára felismerhető módon.

A fenti gondoktól eltekintve, végelemzésben örültem a vitának, annak, hogy
új hangok szólaltak meg, hogy több oldalról érkeztek válaszok,
hozzászólások, melyek segítségével kiforrott valami jó a párbeszédből.

A további figyelmes és előrevivő eszmecsere reményében kívánok mindenkinek
szép Karácsony-véget!
Üdv:

Füzes Ádám
__________________________________________________________________
    Jegyzetek:
(1.) In: Misekönyv, Budapest 1991, 15.
(2.) Dobszay László, "A keresztény értelmiségi", in Gondolkodó füzetek 1
(2002), 5.