Subject: [Liturgia] Elemzes: Husv. Nyolc. Kedd, Intr.

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Tue, 7 May 2002 09:57:55 +0200

Kedves Kollégák!

Újabb fordítás elemzést adok közre.
Húsvét Nyolcadának Keddje, Introitus. A misekönyvben fölötte szerepel a Vö.
Sir 15,3-4, illetve nincsenek benne Alleluják.

Jó töprengést kívánok, és megosztást is a cikkben leírtakkal (!), illetve az
Introitussal kapcsolatban!

Üdv: Füzes Ádám

________________________________________________________

Húsvét Nyolcadának Keddje, Introitus.

A zsoltárok és egyéb énekek más fordítási stílust kívánnak, mint a
könyörgések vagy az olvasmányok. Példánkat is a húsvéti liturgiából vesszük.

"Aqua sapientiae potavit eos, alleluja
firmabitur in illis, et non flectetur, alleluja
et exaltabit eos in aeternum, alleluja, alleluja."

A mai misekönyv fordítása szerint:
"Isten a bölcsesség vizét nyújtotta italul nékik,
támaszra lelnek és meg nem inganak,
mert felmagasztalja őket mindörökké."

Szunyogh Xavér Ferenc így fordította:
"A bölcsesség vizével itatja őket, alleluja,
és támaszra találnak benne, és meg nem inognak, alleluja,
felmagasztalja őket mindörökké, alleluja, alleluja."

A tényleges fordítóit későbbre hagyva annyit érdemes máris megjegyeni, hogy
Szunyugh megtartja az introitus egyéniségét azonnal kialakító kezdetet. Egy
énekben nem szükséges a szövegben nem szereplő alanyt kitenni, úgyis
mindenki tudja, ki az, akitől a bölcsesség vize származik. Szunyogh nem
komplikálja a "potavit eos"-t sem, hiszen az "itatja" semmivel sem rosszabb,
mint a kissé tudákos "nyújtotta italul". Azután kiteszi: támaszra találnak
benne, majd a magyar bibliai hagyományban szokásosabb "inognak" igealakot
használja az "inganak" helyett. A magyar misekönyv a latin szövegen nem
szereplő mert-tel furcsa (mondhatni értelmetlen) logikai kapcsolatot keres a
második és harmadik szakasz között.

Az igazi probléma azonban abban áll, hogy az introitus szövege nem egyezik a
bibliában olvashatóval. (Ránk most nem tartozó tudományos kérdés, hogy egy
másik bibliafordítás ennek magyarázata, vagy tudatos módosítás áll a
háttérben.) Ez a módosítás lényegesen megváltoztatta, s némileg
"liturgizálta" a szentírási szakaszt. Először is: a bibliai futurum helyett
praesens perfectumban áll az ige: potabit "potavit". A második szakaszban a
biblia szerint: et firmabitur in illo" itt pedig: "in illis", végül az
utolsó szakaszban "et exaltabit illum" helyett "eos", és kiegészíti ezzel:
"in aeternum".

Bár a praesens perfectum jelölhet a latinban néha jelenidőt is, az egész
elrendezés mégis arra mutat, hogy az első szakasz inkább a múltra, a középső
a jelenre, az utolsó a jövőre vonatkozik. Amellett az egyes számú "illo" és
"illum" többesszámra változott. Nyilvánvaló, hogy az introitus egyetlen
alanyról beszél, aki potavit, confirmabitur, flectetur, exaltabit", illetve
többekről, akik e cselekvés tárgyai.

A legnehezebb hely azonban a középső szakasz. Ha arról szól, hogy az igaz
"confirmabitur" "in illo" vagyis az Istenben, akkor jobb így beszélni:
"megerősödik", mert ez több, mint "támaszra találni" (vagy éppen "lelni").
Confirmabitur: ő maga meg is erősödik. De az introitus szerint nem "in illo"
, hanem "in illis", vagyis nem az Istenben erősödik meg, hanem "bennük".
Kikben? Azokban, akiket "potavis aqua sapientiae"? De akkor ki erősödik meg?
Isten? Akármilyen "botrányos" ez így, az introitus nyelvi logikája
egyértelmű: beszél valakiről, egyes számban, és beszél valakikről, többes
számban. Az egyes szám: Isten, a többes szám: a frissen megkereszteltek,
illetve másodlagosan az összes hívők.

De hogyan mondhatnánk ilyen botrányosat, hogy az Isten megerősödik bennük és
nem inog (non flectetur)? Az adott kontextusban ennek csakis egy értelme
lehet: Isten ereje, kegyelme megszilárdul a megkereszteltekben és nem hagyja
el őket. Tudom, hogy ez az értelem nem egyezik a bibliaival, de annyira
világos az énekszöveg újrarendezése, hogy nekünk arra kell magyarázatot
találnunk.

Eszerint az introitus szerkezete és értelme a következő:

Isten a keresztelkedés alkalmával "megitatta őket a bölcsesség vizével". Ez
a múlt.

Ez a megkezdett kegyelmi hatás megszilárdul és gyökeret ver bennük. Ez a
jelen. Isten maga kegyelmével állandó "lakást vesz" a megkereszteltekben,
így "szilárd, erős", az ő bennük létezése.

Majd az idők végén ("in aeternum") fel is magasztalja őket ugyanarra a
dicsőségre, melyre Fiát ("et exaltavit illum..."). Így a megkereszteltek,
akik Krisztussal eggyé lettek halálának hasonlóságában, eggyé lesznek vele
megdicsőülésében is.

Nem látom, hogy a szöveg átalakítását megérthetjük másképpen, mint ebben a
keresztelkedési vonatkozásában. De azt már nem tudom, hogy a középső szakasz
kényes fordítási problémáját hogyan lehet megoldani.

Dobszay László