Subject: [Liturgia] Mezei Zsolt úrnak - és még akit érdekel

From: Dobszay László <[email-masked]>
Date: Sat, 28 Sep 2002 18:43:07 +0200

Kedves Mezei Úr!

Engedje meg, hogy ismeretlenül is üdvözölve önt, a szkóla-alapításra
vonatkozó kérdésére saját tapasztalataim alapján válaszoljak. Alábbg
következik három írás, egy elvinek mondhatnó, kettő abszolút
gyakorlatiasnak. De csatolok még egy írást. Hosszú  hónapok óta küldtek be
gyakorló szkóla-vezetők a MALEZI-hez egy Szkóla-Directorium javaslatot.
Egyelőre nincs hír róla, de "dum spiro, spero". Ezt is csatolom, hátha
hasznát veszi ön is, mások is.
Szívélyes üdvözlettel egy illetéktelen laikus (Dobszay László)

Mitől szkóla a szkóla?

A II. vatikáni zsinat és az azt követő instrukciók kiemelik a szkóla
fontosságát a liturgikus ünneplésben. De mi is ez a szkóla? Most
megkíséreljük jellemvonásait összegyűjteni az egyházi előírások, liturgikus
hagyományok, zenetörténeti és pasztorális tapasztalatok alapján.
1. CÉL: A szkóla célja a liturgia alázatos szolgálata. Ezzel ellentétes:
önmagunk művészetének előtérbe állítása, kiélése, a vezető zenei
produkció-vágya, sőt a tagok puszta éneklési kedve is.
2. RENDSZERESSÉG: A szkólák nem ritka ünnepi produkciókkal ékesítik az
istentiszteletet, hanem rendszeresen, hétről-hétre szolgálnak a misén és a
zsolozsmában, mégpedig a liturgiába szervesen beletartozó énekekkel.
3. ÉNEKTÁR: A zsinat kívánságának megfelelően, elsősorban a Szentírásból és
az egyház liturgikus könyveiből vett szövegek megszólaltatása adja
énektárukat (Vö. Lit. Konst. 121.). Anyaguk gerince a szertartáskönyvek
(Graduale Romanum, Graduale Simplex, Missale Romanum) szerint az illető
naphoz vagy időszakhoz tartozó szövegek zenéje.
4. ZENEI STÍLUS: Az Egyház ismételten kijelentette, hogy saját zenei
stílusának a gregoriánumot tartja (Lit. Konst. 116.), mert ez a szövegeknek
legmegfelelőbb zenei kifejezés, mert ez közelíti meg legjobban az egyházi
zene eszményét, s ez illeszkedik be a legszervesebben a liturgiába. A
szkólák énekanyagának gerincét a gregorián zenének gazdagabb vagy egyszerűbb
dallamai alkotják.
5. NÉPÉNEK, POLIFON ZENE: Az egyházi megnyilatkozások jogosnak ismerik el a
népéneknek és a polifon zene remekműveinek alkalmazását, habár az előbbiek
szövegükben távolabb állnak a liturgikus forrásoktól, az utóbbiak pedig
nehezebben illeszthetők be a liturgiába. A szkóla betétként énekrendjébe
illeszt egy-egy megfelelő népének vagy polifon tételt, de jellegzetes saját
éneke így is a gregorián marad. Nem nevezhető szkólának az olyan együttes,
mely engedményt tesz egyháziatlan, nyíltan világias, a liturgiától idegen
könnyűzenei divatoknak.
6. LITURGIAI ISMERETEK: A szkóla vezetőinek és tagjainak pontos és részletes
liturgiai tudással kell bírniuk, hogy mindig tudják mit, miért énekelnek,
abban elmélyedjenek, a gyakorlati kérdésekben pedig helyes elvek szerint
döntsenek.
7. A SZÖVEG ELSŐBBSÉGE: A szkólának gondos zenei kidolgozásra kell
törekednie, de első szempontjuk a művek kiválasztásánál és a
próbamegszervezésénél a szöveg legyen. Törekedni kell, hogy az
énekszövegeket mind betű szerint, mind liturgikus alkalmazásuk szerint jól
értsék. A szöveg megéretését a népnél is elő kell mozdítaniuk.
8. NYUGALOM: A szkóla elsősorban nem heves érzelemre vagy tetszetősségre
törekszik, hanem kontemplációra neveli önmagát és a hívő közösséget. (A
nyugalom azonban nem egyenlő unalommal!) A liturgia és ének ünnepi hőfokát
táplálja a belső és külső nyugalom. A belső nyugalom: a szenzáció-éhség
tudatos megfékezése, a liturgikus rendhez való alkalmazkodás, az
ismétlődések vállalása. A külső nyugalom: a gondos előkészítés, a pappal és
kántorral való együttműködés, a nép tájékoztatása, a mozgások rendezettsége,
a kórusvezetés visszafogottsága.
9. A SZKÓLA ÉS A NÉP: A szkóla elsőrendű feladata, hogy a népet ebben a
szellemben nevelje. A szkóla nem szorítható vissza a népének vezetésére, és
jogosan iktat be olyan tételeket, melyeket a nép figyelemmel hallgat.
Ugyanakkor azonban a szkóla nem is szakadhat el a néptől. Fokozatosan be
kell vezetniük a népet a liturgikus éneklésbe, az adottságoknak megfelelően
választott műfajok és tételek helyes sorrendjében (responzumok,
ordináriumok, antifonák).
10. LÉNYEGES KÜLSŐ SEGÍTSÉGEK: A szkóla liturgikus jellegét, identitását
fejezi ki és segíti elő néhány külső elem: a liturgikus mozgásoknak,
szokásoknak ismerete és megtartása (mise előtti ima, beszélgetés-tilalom,
liturgikus állások és meghajlások), a liturgikus ruha (karing vagy
kórusköpeny) használata, a szkóla elhelyezése (a szentély és a nép között).
A szkóla az asszisztencia része, ennek megfelelően két szín alatt áldozhat.
A szkólák ideális létszáma 8-10 fő, nők vagy gyermekek esetében kissé több.
A hagyományos nagy énekkarok szkóla-jellege a fent vázolt eszményhez
közeledve erősödhet. De már egy-két előénekes is betöltheti a szkóla
szerepét, vagy legalább annak egy részét.

 A szkóla
Egy templom liturgikus zenei életében minőségi fordulatot jelent, amikor
megjelenik az előénekesek csapata, a kiskórus, a szkóla. A II. vatikáni
zsinat szellemében formált liturgia, legalábbis normál formájában, szinte
elképzelhetetlen a szkóla részvétele nélkül. Miért? Mi az a többlet, amit a
liturgiai életnek a szkóla megszervezése hoz?
A post-tridenti időben a misét lényegében kétféle módon végezték. Vagy a
liturgia szellemében, asszisztenciával, liturgikus kórussal, de a nép
csendes részvételével. Vagy a pap egy személyben (persze a ministránsok
segédkezésével), miközben a nép a kántor vezetésével a liturgiától független
(szinte független) énekeket énekelt.
A zsinat után a liturgia úgy jelenik meg előttünk, mint amiben mindenki a
maga feladatának gyakorlásával vesz részt, melyben a papon kívül a
ministránsok, lektorok, akolitusok, a templomi énekkar tagjai végeznek
liturgikus szolgálatot (Lit. Konst. 28-29.). Több féle szerep különül el,
mindig a dolog természetének megfelelően, és ezek együttvéve adják a
liturgia szent drámáját. Az olvasmányokat általában felkészített lektorok
szólaltatják meg, a hívek könyörgésében is részt vesznek a kiválasztott
előimádkozók, a ministránsok is többféle feladat szerint elkülönülve
szolgálnak (gyertyavivők, tömjénvivők). Az egyházzenében is helyénvaló a
szerepek elkülönítése. A kántor eredetileg énekest jelent, mindazok neve
volt, akik a közösségből kiválva bizonyos nekik rendelt részeket énekelnek.
A liturgikus énekek klasszikus rendjében egészen kivételes, hogy a teljes
tömeg egyfolytában közösen énekeljen végig valamit. Ha az őskeresztény
liturgiával megismerkedünk, azt látjuk, hogy benne az énekszövegek azáltal
nyerik el kifejező erejüket, hogy egyes részeket előénekesek, más részeket
egy szólista, más részeket nagyobb énekcsoport vagy az egész közösség
szólaltat meg. Sőt egy darabon belül is a kisebb csoport és a közösség
(vagy: a szólista és a kórus) váltakozása fejezi ki teljesen az ének
mondanivalóját. A legtöbb tételt meg sem értjük igazán, ha nem ezzel az
eleven váltakozással szólaltatják meg (pl. olvasmányközi zsoltár). A
liturgikus ének akkor simul jól a liturgiához, ha vannak olyan
szólóénekeseink és olyan énekescsoportunk, mely a közösséggel váltakozó
énekben felhasználható.
A közösség is nagyot nyer a szkóla működésével. A szkóla tudásában előre
haladva "húzza maga után" az egész közösséget. A liturgikus énekfajták
elsajátítását sürgetővé is teszi, de meg is könnyíti a szkóla. Amellett a
liturgiában való tevékeny részvétellel éppen nincsen ellentétben, ha a
szertartás egyes pontjain csak a szkóla énekel, a közösség pedig belső
figyelemmel hallhatja. Ez is jól eső változatosságot visz a szent
cselekménybe, nyugalmi pontokat biztosít, és a magas zeneművészet nemes
gyümölcseit is odahozza áldozati adományként az oltárhoz. A II. vatikáni
zsinat félreértelmezése volt, amikor egyes templomokban minden egyebet meg
akartak szüntetni a népéneken kívül!
Egy szóval: az a kántor, aki jelentős előrehaladást akar tenni templomának
egyházi zenéjében, haladéktalanul fogjon hozzá a szkóla szervezéséhez. De
milyen legyen a szkóla? hogy fogjunk a munkához? mit énekeltessünk? hogyan
osszuk el a misében a teljes közösség és a szkóla énekét?
*

Hogyan szervezzük meg a szkólát?
Nincs olyan hely, nincsenek olyan kedvezőtlen adottságok, hogy meg ne
lehetne szervezni a szkólát. Énekkart alakítani nem, könnyű: kell hozzá
szólamonként legalább öt-hat ember, lehetőleg ugyanannyi férfi, mint nő.
Szkólát lehet alakítani már három-négy emberből is. Lehet alakítani mondjuk
tíz nőből és három férfiból. Lehet, ha értünk hozzá, hogy mit és mikor
énekeltessünk velük. Éppúgy lehet alakítani gyengébb, mint jobb képességű,
felkészültségű énekesekből, mert a liturgikus énekek nagy része
megszólaltatható akár egyszerűbb, akár díszesebb formában. Csak az a fontos,
hogy szerényebb képességű szkóla ne akarjon nehezebb feladatot vállalni.
Inkább az egyszerűbbet jól, mint a komplikáltat gyengén.
Hogyan kezdjünk hozzá a szkóla szervezéséhez? Ez teljesen a helyi
adottságoktól függ, de egy-két lehetőséget mégis fölvetünk.
1. Szkóla-alapítás gyermekekből. Legkönnyebb a szkólát gyermekekkel
megindítani. A hittancsoportokból mindig ki lehet emelni néhány olyan
gyermeket, aki hajlandó a liturgikus szolgálatra. Az énekvezető járjon be
néhány hétig valamennyi hittanórára. Figyelje meg a csoportokat, a hitoktató
munkáját, a hitoktatás tartalmát. Azután kezdjen hozzá rendszeres
énektanításhoz a hittanórák elején vagy végén (legfeljebb 10 perc!). Ne
legyen ennek anyaga több, mint két-három ének, mondjuk egy népének és egy
könnyű introitus. Az énektanítás közben beszéljen arról, hogy rövidesen el
akarunk kezdeni valamit, ami szebbé teszi a misét. Tűzze ki a szkólás mise
megindulásának időpontját (legalkalmasabb: ádvent I. vasárnapján).
Énektanítás közben szemelje ki a legalkalmasabb gyerekeket, beszéljen velük
egyenként, csináljon kedvet a közös munkához. Gondosan jelölje ki a heti
próba időpontját (egy hétköznapi koraestét és a mise előtt 30-40 perc
közvetlen előkészületet). Beszéljen a szülőkkel is, hogy tudják, milyen ügy
érdekében vállalják a gyermekek a plusz megterhelést, s hogy a templomi
szolgálaton túl milyen szellemi javakat várhatnak gyermekük részére.
Az első szkólás mise előtt legalább egy hónapnyi próba-időszakra van
szükség. Eleinte indulhat a szkóla szerényebb "műsorral" is: hosszabb időn
át azonos introitus és hetenként változó olvasmányközi ének. Később
hozzájöhet a communio és az ordinárium. A proprium részeinek gyakoribb
váltogatására csak a második vagy harmadik évben gondolhatunk.
Ha ádventben kezdtük a munkát, az első nagy próbatét, egyben a szkólát össze
is kovácsoló alkalom a nagyhét. Aki egy nagyhetet a szkólában elvégzett,
hűséges marad a liturgikus szolgálathoz! Célszerű vagy egy napot
kiválasztani a nagyhétből (legalkalmasabb: virágvasárnap), s azt teljes
egészben kidolgozni; vagy minden napból kiemelni egy biztosan megtanítható
főéneket.
Már az első alkalommal gondosan ki kell alakítani az énekesek elkülönített
helyét az oltár és a nép között. Hamarosan sor kerülhet a kórusruhák
megvarratására és az ünnepélyes énekes-avatásra. Ez jó alkalom arra is, hogy
a közösség és a szkóla kapcsolatát szorosabbra fűzzük (önkéntes jelentkezők
a ruhák szabására, megvarrására).
Ajánlatos, hogy a szkóla a ministráns-csoporttal összehangoltan működjék.
Kaphatnak közös liturgikus tanítást, s azután tarthatnak külön, de olykor
közös próbát. Sokszor amúgyis szorosan össze kell hangolni az asszisztencia
és kórus működését (nagyhét). Sok gyerek nehezen is döntené el, hová
csatlakozzon. Nos, így tartozhat mindkét csoportba, s beosztás szerint
egyszer ministrál, egyszer előénekesként működik. Így legalább több gyermek
bevonható a liturgikus szolgálatba anélkül, hogy csak a dologtalan
ministránsok száma szaporodna az oltár körül.
2. Szkóla-alapítás fiatalokból. A kamaszokat nehezebb megnyerni előzetes
tapasztalatok nélkül a szkóla-éneklésre. (Más persze, ha gyermek-szkólából
nőttek föl.) Náluk talán az a legfontosabb, hogy a liturgiába való
bevezetést bármi módon megkapják (zsolozsma, ministrálás, asszisztálás,
zsoltárimádság). Kiemelkedően alkalmasak viszont e feladatra a 18-24 év
körüli fiatalok. Ők már átestek a mutáláson, erős a társulási igényük,
szívesen vállalnak többet is a teljesebb vallási életért, s megközelíthetők
eszükön keresztül. A fiatalokból álló szkóla alapítására olyan egyén
vállalkozzon, aki tudásával, határozottságával, jó beszédkészségével
tekintélyt tud szerezni előttük. Nem lesz könnyű dolga, de a legszebb
eredményeket remélheti, ha a nehézségeken úrrá tud lenni.
Fontos, hogy mindenekelőtt az ifjúsági lelkipásztorral lépjen érintkezésbe.
Egyetértésre kell jutni vele, hogy valóban akarja-e elmélyültebb,
egyháziasabb, liturgikusabb lelkiéletre vezetni neveltjeit. Meg kell egyezni
abban is, hogy a liturgikus ének lehet egyszerűbb vagy komplikáltabb, lehet
egy- vagy többszólamú, vagy ezekből kevert, de nem lehet a szentséghez
méltatlan, nem lehet alantas jellegű.
Ezek után talán legcélszerűbb a fiatalokat értelmükön keresztül
megközelíteni. Nem is biztos, hogy a misén való szkóla-éneklés a
legalkalmasabb "első lépés".  Ha a hitoktató hajlandó átadni egy órát, talán
érdemes lenne összefüggő tanítással kezdeni a liturgia értelméről, s az
énekről úgy beszélni, mint annak szerves része. Sok helyen a csoportos
zsolozsma lehet az első olyan élmény, mely a liturgikus imádság, ének,
viselkedés, szellemiség értékével megismerteti a fiatalokat. Egy idő után
azonban dönteni kell: maradhat kapcsolatuk ilyen laza (például havonta egy
zsolozsmára vagy egy-egy gondosan előkészített szentmisére szorítkozó), de
valódi szkóla-munka csak akkor indulhat meg, ha egy legalább öt-hat főnyi
csoport komoly, rendszeres együttes munkára hajlandó. Az ő képzésükben
bizonyára nem elegendő az ének gyakorlása, gondoskodni kell a liturgia
megértésében való állandó előrehaladásról is.
3. Szkóla felnőttekből. A szkóla-alakításnak e módja ritkább, pedig sok
helyen ez lenne a legreálisabb elindulás. Kétségtelenül van hátránya: a
felnőtteket családi gondjaik megakadályozzák a rendszeres próbalátogatásban,
sőt gyermekek születése miatt hosszú hónapokra kimaradhatnak a szkóla-tagok.
Nehezebb ilyen helyzetben válogatni, nehéz lenne bárki elől becsukni az
ajtót. Talán még a botfülűt is be kell fogadni, legföljebb nem éneklésben
vesszük hasznát, hanem például a vetítésben. De van előnye is a
felnőtt-szkólának. Öntudatosabb, a szolgálatot értelemmel vállaló tagok
alkotják a szkólát, akiknek testületében mintegy az egyházközség népe
képviseli magát. Tekintélyt ad a felnőttek oltárszolgálata, s mélyen
gyökerezik az egyház hagyományaiban. Sok magyar faluban például 8-10 férfi
énekes testülete tartotta fenn a vesperás, a lamentáció hagyományát olyankor
is, amikor a pap maga már rég elhagyta volna. A felnőtt szkólában lesz
nyilvánvaló, hogy a kórus nem pedagógiai eszköz, hanem a cél a szent zene,
mely összegyűjtötte őket.
A felnőtt szkólák alakítását a vezetőnek ismerősei körében kell elkezdeni, s
aktivizálnia kell az első tagokat továbbiak toborzására. Szerencsés esetben
már három-négy énekes is elég a templomi szolgálat megkezdéséhez, s éppen e
szolgálat láttán fognak csatlakozni a továbbiak. A felnőtt szkóla egyik
legszebb feladata és egyben összetartó ereje a közösen végzett énekes
zsolozsma. Ez idővel azután megnyílhat a hívők felé is. Néha egy-két énekes
már el tudja vezetni hetenkénti rendszerességgel legalább a completorium
éneklését.
4. Szkóla meglévő csoportokból. Gyakran működik már a templomban valamiféle
éneklő társaság, s át lehet őket vezetni a liturgia szolgálata felé. Ennek
is megvannak persze a nehézségei. Elvileg ugyanis a szkólának a liturgikus
énekre kell koncentrálnia, mellyel megfér egy-egy polifon tétel vagy
népének, de a teljes vegyes-felvágott ellentétes a liturgia szellemével.
Aligha tud azonosulni egy szkóla a liturgikus énekkel, ha vele felváltva
gitáros dalokat énekel. És mégis. A vezetőnek tudnia kell időlegesen
kiegyezni a meglévő helyzettel, s okosan, türelmesen, szeretettel és
humorérzékkel áthangolni a résztvevőket a nemesebb szolgálatra. a
gitárosoknál azt lehetne javasolni, hogy ne a zenei érték, hanem a szöveg
felől kezdjük meg a munkát. A közös zsolozsma, a zsoltárok megértése, szép
liturgikus szövegek megismerése, egy-egy zenei "telitalálat" vágyat
ébreszthet a fiatalokban arra, hogy egész lelkesedéssel odaszenteljék
magukat a musica sacrának.
Ellenkező a nehézség a hagyományos kórusokkal. Ezek ugyan már sok helyt
halódnak, a repertoáron tartott művek elfogadható előadására már alig
képesek, mégis úgy érzik, hogy a többszólamú motettákhoz, misékhez képest
veszteség, visszaesés a gregorián ének. Itt talán két dolog segít. A
többszólamú és gregorián ének jól megválasztott aránya, hiszen nem lehet
kétség a kettő összeilleszthetősége felől. És nem is szabad csak a könnyű
gregorián dallamokra szorítkozni: egy-egy díszes alleluja vagy offertorium
méltó feladat a legjobb kórusnak is. A rendszeresen polifóniát éneklő jó
kórusoknak is meg kellene fontolniuk, hogy a Kyrie elé beillesztett
Introitus, az Agnus után énekelt Communio emeli teljesítményük liturgikus
rangját. A másik eszköz itt is a tudatosítás: az egyház ismételten
kinyilvánította, hogy a liturgikus szöveget megszólaltató egyszólamú ének
teljes értékű, az ünnepélyesség és művésziség szempontjából a polifóniánál
nem alábbvaló megoldás.
Sokhelyütt, főleg falun nagy hagyománya van az előénekes asszonyok
szolgálatának. Lehetne ezeket is lassanként a liturgikus éneklés egyes
fajtáira megtanítani, s ezzel átmenteni a II. vatikáni zsinat utáni
korszakba szép, tiszteletreméltó többlet-buzgalmukat. Ilyenkor sem szabad
hirtelenül és mértéktelenül belenyúlni megszokott énekgyakorlatukba.
Folytassák azt, amit eddig tettek, de mellette kapjanak mind több és több
szerepet az új liturgikus énekformákban is (temetési előéneklés,
mise-zsoltározás, stb.). Akár nem is kell a kántornak vagy papnak egészen
elfoglalni az ő munkaterületüket. Dolgozzanak szépen magukban, saját
vezetőjük irányításával, ám legyen a próbáknak olyan negyed- vagy félórája,
melyen a kántor az új feladatok ellátására tanítja őket. Ugyanígy fel
lehetne karolni az egyes helyeken még meglévő nyilvános férfitársulatok,
férfi előénekesek liturgikus szolgálatát.
Helyes lenne, ha az ún. kisközösségek is az egész közösség, a nyilvános
egyházi élet javára kamatoztatnák buzgóságukat. Elvállalhatnák például
bizonyos időkre, napokra az előénekes szolgálatot. Saját közösségi életüknek
is hasznára válnék, hogy azt egyházi éneken keresztül az értelmet szeretet
hangjait tanulgatják, s az egyház énekkincsét magukévá téve elkerülik az
egyházi dekultúrálódás és perifériára szorulás veszélyeit.
5. Hány tagú legyen a szkóla? Mernénk mondani, hogy minél több. Ámde
konkrétan egy misén van egy maximális létszám. Ha annál több az előénekes,
már inkább nagy énekkarként működik. Egy misén általában nem kell több, mint
2-10 előénekes (gyermekből persze több). Mi legyen hát?
A nagy létszámú szkólában sincs ennél több olyan tag, aki előénekesi
szolgálatra alkalmas. A többiek is megtanulhatnak egy-egy darabot, illetve a
nép legjobban képzett részét fogják alkotni (a szkólában ülve). A szkóla
csak akkor végzi megfelelően liturgikus szolgálatát, ha szinte egyetlen
vasárnap sem marad ki. Minthogy ezt nem mindenki tudja vállalni,
elképzelhető, hogy a nagyobb létszámú szkóla beosztás szerinti váltakozással
vállalja a hetenkénti misét. Vagy ha többen vannak, akár több misét is el
lehet látni előénekesekkel, feltéve, hogy mindegyikre jut legalább egy
vezetésre képes egyéniség.
6. A szkóla vezetője. Természetesen a kántor vagy pap is szóba jöhet a
szkóla vezetőjeként. De nagy segítség számukra, ha találnak olyan világit,
aki megfelelő szakértelemmel vállalni tudja a szkóla vezetését. Az
orgonista-kántornak is, a papnak is sokféle más dolga van a liturgiában,
amit nem oszthat meg másokkal. A jó együttműködés a szentélyben tevékenykedő
pap, a kóruspadok előtt álló szkóla-vezető és az orgonánál ülő kántor között
az igazi musica sacra biztosítéka. Természetesen a szkóla vezetője nem
szükségszerűen azonos az egyes szolgálatokat irányító főkorátorral. Az
igazán jól működő egyházzenei életben a szkóla általános vezetését végző
szakember megtalálja azokat a munkatársakat, akikre rábízhatja egy-egy mise
vagy zsolozsmaóra elkormányzását. A szertartáskönyvek tanúsága szerint a
magyar középkorban már 9-10 éves gyermekek is képesek voltak erre.
7. A "külsőségek". A szkóla ugyanolyan megkülönböztetett liturgikus
szolgálatot lát el, mint az asszisztencia, vagy akár maga a pap. A
liturgikus rendelkezések hangsúlyozzák az énekesek e meghatározott szerepét,
s ezt fejezik ki azok a külső jegyek is, melyek a szkóla testületi
egybetartozását szolgálják. Ilyen mindenekelőtt a szkóla elhelyezése. A
szertartás alatt kijelölt, jól elrendezett, praktikus, ugyanakkor a szemnek
is megnyugtató ülésrendet kell kialakítani. Példamutató az angol templomok
stallum-rendszere tágas, kényelmes ülőhelyeivel, kottatartóival,
könyvtárolóival, lámpásaival.
Az énekesek rendezett, egyöntetű mozgásában, ki- és bevonulásában, továbbá
liturgikus ruházatában is kifejeződik felelősségteljes, az egyház által
megbecsült szerepük. Ennek megfelelően az egyház külön, szentelmény-szerű
áldásban részesítette őket, melyeket a XX. szkólák is felújítottak.

I. BEVEZTÉS.
A. Orgona prelúdium
B. Bevonulási ének
B. Köszöntés és megnyitó könyörgés

II. IGE-LITURGIA
A. Szentírási olvasmány: 1 Sámuel 3: 1-10.
B. Evangéliumi akklamáció (alleluja)
C. Evangélium: János 15, 1-8.
D. Homília

III. A BEÖLTÖZTETÉS RÍTUSA
A. A kórusruhák, keresztek és énekeskönyvek megáldása
V. Segítségünk az Úr nevében. R. Ki a mennyet és a földet alkotá.
V. Az Úr legyen veletek. R. És a te lelkeddel.
Celebráns: Könyörögjünk. Isten, kinek igéje tesz szentté mindent, áraszd ki
áldásodat ezekre a keresztekre, ruhákra és könyvekre, s add meg, hogy akik
ezeket a te szent akaratodnak és törvényednek megfelelően, a hálaadás
lelkületével használják, hatalmad erejéből testükben egészséget, lelkükben
oltalmat nyerjenek, mivelhogy a te legszentebb nevedet hívják segítségül. A
mi Urunk... AMEN.
A celebráns meghinti szenteltvízzel a ruhákat, kereszteket és könyveket.
B. Az énekesek bemutatása
Kórusmester: Tisztelendő Atyám, kérlek, öltöztesd be és áldd meg a jelen
lévő kórustagokat, név szerint (felsorolja az összes neveket), mint a ... (a
kórus neve) kórus tagjait, akik Krisztus szolgálatában eddig olyan
buzgóságot mutattak, mellyel méltónak bizonyultak e tisztségre.
Celebráns: Áldott legyen az Isten. Vezesd elő a kóristákat.
A kóristák sort alkotnak a szentélyben.

C. A beöltöztetés
Celebráns: Kedves kóristák, megígéritek-e, hogy Krisztusnak, a mi
Királyunknak szolgáltok, hűségesen és pontosan látogatva az összes oktatást,
próbát és istentiszteletet, amint azt megkívánják tőletek, mindvégig, míg a
... (a kórus neve) kórusban jó hírnévvel szolgáltok?
Kóristák: Isten kegyelméből úgy akarjuk.
Celebráns: Tisztelitek-e a fölétek rendelteket, s engedelmeskedtek-e nekik,
megtartjátok-e az összes kórus-szabályokat?
Kóristák: Isten kegyelméből úgy akarjuk.
Celebráns: Könyörögjünk (Kiterjeszti kezét a kóristák fölé:) Mindenható
Isten, tekints ezen szolgáidra és áldd meg őket, tartsd meg őket a szentek
közösségében a te Egyszülött Fiad, Jézus Krisztus kegyelme által, aki veled
él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, és uralkodik mindörökkön
örökké. - AMEN.

A kóristák egyenként a celebránshoz lépnek, letérdelnek előtte, jobbkezüket
a celebráns jobbkezébe helyezik és ezt mondják:
Kórista: Hangomat az Istennek szentelem, hogy az ő dicséretét énekeljem és
dicsőségét hirdessem. És megígérem, hogy szívemet és nyelvemet tisztán
tartom, hogy mindig méltóképpen dicsérhessem őt.
A celebráns egyenként beöltözteti a kóristákat a ruhába és rájuk adja a
keresztet:
 N (név), vedd e ruhát, viseld azt szeretettel és tisztelettel Isten oltára
előtt, hogy méltónak találtassál egykor majd az angyalok és szentel
kórusához társulni. - AMEN.
Celebráns: Vedd a keresztet, s mindannyiszor, amikor nyakadba helyezed,
gondolj arra, hogy ez a mi megváltásunk és végső győzedelmünknek jele. Az
Atyának és Fiúnak és Szentlélek Istennek nevében. - AMEN.
Celebráns: Vedd ezt a könyvet, segítsenek téged a lapjain lévő sugalmazott
szavak, hogy szívedet és elmédet Istenhez emeld, amikor neki dicséretet
énekelsz. - AMEN.
A celebráns megáldja a kóristákat, keresztet vetve rájuk e szavakkal:
Áldjon meg titeket az Isten, s tartsa meg szíveteket és elméteket az Atyának
és Fiúnak és Szentlélek Istennek nevében. - AMEN.
A celebráns meghinti a kóristákat szenteltvízzel. Ők processzióval a
kórus-stallumokba mennek, miközben ezt éneklik:

D. A kórus motettát énekel.
E. A hívek könyörgése.

IV. ZÁRÓ SZERTARTÁS
A. Elbocsátás és áldás
B. Kivonulási himnusz
C. Orgona posztludium