Subject: [Liturgia] liturgiáról, egyházról, világról

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Thu, 4 Mar 2004 15:52:59 +0100

Kedves Listatagok!
    Bocsánat, hogy már megint jelentkezem, de az elmúlt napokban elhangzott
számos gondolat egyszerűen nem hagy nyugodni. A hamvazás és a nagyböjti
orgonaszó praktikus kérdéseiből indultunk ki, most pedig már egyházképnél,
istenképnél, világképnél, életfilozófiánál tartunk. A liturgikus kérdések
úgy tűnik csak a jéghegy csúcsát jelentik. Ezért bocsássák meg nekem
embertelenül hosszú írásomat.
    Számos hozzászólásból tanultam. Nagy haszonnal olvastam Rihmer úr
kimerítő jogi összefoglalását, hiszen ahol a kérdés így kezdődik: "szabad -
e", ott a jogra, a szabályra és törvényre kérdeznek rá és nem a véleményre.
Köszönöm, hogy emlékezetembe idézte az editio typica helyes magyar
fordítását: mintakiadás. Roppant építők voltak Kosóczki úr gondolatai is.
Bárcsak minden orgonistánál így párosulna a szakmai tudás az alázattal és
egyházias érzülettel. Tisztelt névrokonommal is egyetértek több dologban. A
népéneket valóban tempósabban kellene vezetnie az orgonistának, és a SzvU
kíséretei bizonyára reformra szorulnak, hiszen sokszor szinte bénítják az
ének lendületét és természetes ritmusát. A szövegek is olykor
szentimentálisak, csöpögősek, sőt néhol tévtanítást tartalmaznak. ("Az
oltárnak Golgotáján újra meghal most a Bárány" - akkor minden pap naponta
istengyikosságot követ el. A szentmise azonban nem a keresztáldozat
megismétlése, hanem megújító megjelenítése, és ez nem ugyanaz.) Ezzel nem
tagadom az énekeskönyv kétségtelen értékeit és történelmi érdemeit, de mára
ez kevés.
    Mindezek után viszont szóvá kell tenni bizonyos tárgyi tévedéseket és
számomra kétes felfogásokat.
 "Még korábban az volt a felfogás, hogy csendnek NEM VOLT SZABAD lennie a
szentmisén." Lehet hogy énekes misén a gyakorlat ez volt, de előírás nem.
Hiszen a Zsinat előtti korban igen gyakoriak voltak a csendes misék (orgona
és ének nélkül), ahol a szöveg kétharmadát nem is lehetett hallani, mivel a
pap suttogva imádkozta. Az úrfelmutatás alatti csengő is azt a célt
szolgálta, hogy a hívek a nagy csönd közepén figyeljenek fel az
átváltoztatás megtörténtére és a szent színek imádására.
   " Véleményem szerint lassan (tulajdonképpen gyorsan) el kellene a
keresztény egyházaknak jutniuk odáig, hogy nem a külsöségek és a hagyományok
számítanak, hanem ami összeköt. A többi csak ragaszkodás valamihez, amiröl
mi magunk sem tudjuk, hogy úgy van-e, ahogy hisszük. Istent nem lehet
törvényekbe és dogmákba foglalni. Ö arra is képes, hogy felborítsa az
istenképünket, és megtanítsa, hogy Neked is lehet igazad és nekem is lehet
igazam, még akkor is, ha józan ésszel a kettö nem egyeztethető össze."
    Isten úgy határozott, hogy emberi szóban, egy konkrét nép történetében
kinyilatkoztatja önmagát, majd saját maga is egy konkrét történelmi emberben
megtestesült. Vállalta az emberi értelem és beszéd korlátait, szilárd
törvényeket adott és igazságokat, emberi nyelvbe, hagyományba zárva. Olyan
formákba beletestesítve, melyek nem cserélhetők fel tetszés szerint másokkal
a tartalom súlyos sérelme nélkül. Egyházat alapított és elküldte számára a
Szentlelket, hogy az igazság őre lehessen. Az Egyház a történelem folyamán
konkrét emberi megfogalmazásba testesítette bele a hit igazságait és az
erkölcsi élet törvényeit, sőt továbbgondolta azokat, egyfajta organikus
fejlődéssel kibontva a további dogmákat. Nyelvi eszközül a görög - római
gyökerű európai (plátoni és arisztotelészi) filozófiát használta, bizonyára
nem a Szentlélek sugallata nélkül, hiszen ez a filozófiai rendszer és a
görög ill. latin nyelv egyedülállóan pontosak, alkalmasak a hajszálvékony
árnyalatok és megkülömböztetések kifejezésére, így tisztán őrzik, minden
kor, minden kultúra embere számára megérthető módon rögzítik a
kinyilatkoztatott igazságokat. A hitünk tehát objektív, rögzített
igazságokra, a hitletéteményre épül, melyet a Szentírás és a szent hagyomány
tartalmaz, nem pedig szubjektív véleményekre, érzésekre és katarktikus
élményekre. Ha tehát leszűkítenénk a vallást egy dogma és törvény nélküli
közös nevezőre, ahol csak az számít amiben mindenki egyetért, akkor ez
nagyon távol esne Krisztus szándékától. Emberi egylet és nem isteni
intézmény lenne. Maga Isten akarja azt, hogy üzenete az emberi értelem és
logika számára is felfogható, világos, ellentmondások nélküli legyen. A
misztériumot persze kimerítően megérteni nem tudjuk, de a misztérium sem
lehet logikailag abszurd. Négyszögletes kört Isten sem tud alkotni, mivel ez
ellentmondana az általa alkotott természetes logikai rendnek.
    Sokat segítene a tisztánlátásban Isten Szolgájának, John Henry Newman
bíboros írásainak olvasása, aki anglikán lelkészből indulva a katolikus
egyházban fedezte fel Krisztus egyetlen igaz nyáját. "Liberalizmus a
vallásban azt jelenti, hogy a vallásban nem létezik pozitív igazság. Egyik
hitvallás éppen olyan jó, mint a másik. A kinyilatkoztatott vallás nem
igazság, hanem érzelem és ízlés kérdése, nem objektív valóság és nem
természetfeletti. Mindenkinek joga azt kifejezésre juttatni, ami éppen
fantáziájának legjobban megfelel. Járhatunk egyaránt protestáns és katolikus
templomba, mindkettőtől jót kapunk és nem kell egyikhez sem tartoznunk. Az
emberek lelki beszélgetésekben és érzelmekben testvéri módon együtt lehetnek
anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetnének valamelyik tanra vagy
annak szükségét érintenék. Soha nem volt az ellenségnek olyan terve, melyet
ilyen ravaszul terveltek volna ki és ilyen nagy eredményt igért volna." "A
római közösség az egyetlen igaz Egyház, az üdvösség bárkája. Ez nem jelenti
azt, hogy az Egyházon kívül élők egyike sem üdvözülhet, hanem azt: nincs más
közösség vagy testület, mely az Ígéretek birtokában lenne." " Angliában a
római Egyházon kívül egyetlen vallásos testület nem formálhat jogot arra,
hogy annak az Egyháznak tartsák, melyet Urunk kezdetben alapított." Ezt az
embert már a XIX század végén is üldözték világos beszéde és felfogása
miatt, de ma folyamatban van boldoggáavatása. Aki csak belelapoz pl. a
műveiből összevállogatott "Az Anyaszentegyház Misztériuma" című könyecskébe,
máris felfedezi zsenialitását. (Efo kiadó, 1998)
    Úgy vélem, az egyházon belüli dogmatikus, morális, liturgikus vitáknak
is ez a legmélyebb háttere, hogy itt egy szubjektív, relativista,
atropocentrikus, agnosztikus érzés - vallásosság harcol az objektív,
értelmes alapú, Isten, kinyilatkoztatás és transzcendencia központú
doktrinális vallással. A helyzet az, hogy az utóbbi út a Szentírás, az
egyházatyák, a  szentek vallása, az előbbi a nagy lázadoké, forradalmároké,
szakadároké és tévtanítóké. Ez megmagyaráz sok mindent az egyház és a
társadalom múltjából és jelenéből. Newman: "Miben áll ma a "világ vallása"?
Mindenekelőtt az evangélium fényesebb oldalait: vigasztaló jóhíreit, a
szeretet parancsát ragadta ki, a többi sötétebb, az emberi lét súlyosabb
helyzetének és következményeinek mélyeséges szemlélése pedig lassanként
feledésbe merül. Ez az a vallás, mely a civilizált kor számára magától
értetődő és természetes. Ügyesen szerkesztette meg a gonosz lélek, mert az
igazság csalóka képévé formálta." Összefoglalva: "Az Egyház tanítása
tényeken és nem véleményeken alapszik, objektív igazságokon és nem változó
érzelmeken, ősrégi tanúságon nem pedig egyéni ítéleten, meggyőződéseken és
fölismeréseken, de nem döntéseken." Ha az objektív isteni rendet
elutasítjuk, akkor az emberek egymástól egyre távolodó magánvéleménye teljes
anarchiát fog okozni: szétesik az egyház, a család, a társadalom. Mivel
pedig az ember közösség nélkül nem tud élni, a közöség pedig közös törvény
nélkül nem létezhet, a leghangosabbak és legerőszakosabbak ragadják meg a
hatalmat és olyan diktatórikusan telepszenek a többiek nyakára, hogy ahhoz
képest a középkori inkvizíció módszerei szegénygondozó irgalmasnővérek
bánásmódjához hasonlíthatók. Én már életemben tapasztaltam a szabadelvűek
diktatúrájának vaskezét. Ne tudja meg senki milyen érzés! Magánvallással,
magánerkölcsel és magánliturgiával csak egy magánistenhez lehet eljutni, aki
nem az igaz és élő Isten, Atya, Fiú, Szentlélek, hanem bálvány. Az igazság
és a helyesség kérdéseiben soha nem a szám a döntő, a többség felfogása és
gyakorlata, mert akkor rég az ördögé lenne a győzelem.
    "Mi a helyzet a Bibliában szereplő utalásokkal: pengő húrok, harsonák,
dobok esetében? A Biblia a nagyobb úr, vagy a X. Pius pápai rendelkezése? Ez
is hit és erkölcs dolga?"
    Nagyon veszélyes dolog a Bibliával érvelni az Egyház és a pápa ellen. A
Bibliát az Egyház írta, őrizte, magyarázza és adja a kezünkbe. Előbb volt az
egyház tradíciója, mint a Biblia. Ebben megegyezik az ortodox és a katolikus
egyház. (És hiába szakadt el az ortodoxia korábban Rómától, mint a
protestantizmus; de ez utóbbiaval ellentétben megőrizte a teljes apostoli
hitletéteményt, a hét szentséget és az érvényes püspök és papszentelések
sorozatát. Ezért a hiteles tanítás keresésében inkább az ortodoxiát kell
segítségül hívni, mint a protestantizmust.) A Bibliát csak akkor értjük
helyesen, ha figyelembe vesszük az apostoli és őskeresztény hagyomány
szerinti értelmezését, továbbá a 3000 évvel ezelőtti zsidó kultúrát és
felfogást, mint a szöveg születésének körülményeit. Akkor a szent és a
profán még nem különült el egymástól úgy, mint a mai nyugati szabadelvű
szekularizált társadalomban. Akkor mindent átjárt a "szent" légköre a zenét
is beleértve. Pl. az Énekek éneke is mai szemmel nézve egy profán szerelmes
dal, néhol erős szexuális utalásokkal. A zsidó felfogás mégis szentnek
tartotta és bevette a Bibliába, mert meglátta benne Isten és az ő népe
kapcsolatának leírását. Az ószövetségi korral ellentétben ma mindent átjár a
profán "kultúra", még a liturgiába is be akar férkőzni. Némely gitáros mise
sokkal inkább idézi a diszkók és rockkonceretek hangulatát, mint a
transzcendenciát, az elmélyülést és imádságos szemlélődést. A rock ritmusnak
üzenete az érzékek, ösztönök és az önző ÉN lázadása az objektív isteni,
egyházi, társadalmi rend ellen. Ezért profán stílus. Az extatikus élmény
előidézése pedig nem célja a liturgiának, mivel a liturgia természetéből
kifolyólag józan, visszafogott, antiextatikus. Logiké latreia = értelmes
hódolat. A tombolás a pogány természet- és termékenységi kultuszokra volt
jellemző. Mi nem természeti energiákat, életerőket imádunk, hanem az Igét
(Logosz), aki minden értemes dolog és a rend alapja. A Lélek ha okoz is
mámort, de csak józant (Szt. Ambrus: laeti bibamus sobriam ebrietatem
Spiritus = igyuk magunkba boldogan a Lélek józan mámorát.) X Piusz pápa
pedig szent volt és nagyot alkotott nemcsak az egyházzene és
lelkipásztorkodás területén, hanem a XX század elején prófétai
jövőbelátással pontosan felismerte azokat az irányzatokat és magatartásokat,
melyek ellen Newman is harcolt, és melyek mára kiölték az emberek szívéből a
hitet, az egyházias érzületet és a mai nyugati jóléti társadalmakat a
morális káosz és a biológiai kihalás szélére sodorták (a statisztikák
szerint az utolsó európai 400 év múlva fog megszületni, az utolsó magyar
pedig csak 200 év múlva a jelenlegi születésszám, abortuszok, válások,
vadházasságok, homoszexuális kapcsolatok, promiszkuitás, kábítószerezés,
italozás stb. mellett).
    A gitáros misékre visszatérve, az én plébániámon van egy csapat fiatal,
akik egy korábbi plébános idején megszerették a gitáros stílust és áldozás
után el - elénekelnek egy - egy gitáros dalt. Én nem tiltottam meg nekik,
sőt irántuk való szeretetből velük éneklek. Mikor a korábbi énekek mellett
bevezettem a gregorián énekeket, lázadtak: "nem bírom tovább, ez nem
embernek való". De láss csodát! Két hónap elteltével ők lettek az
előénekesek és egyikük megvalotta: "Most már látom, hogy ez a gregorián
valóban fenséges". Egyikük sem távolodott el a templomtól vagy a hittől. A
nénikkel is szeretetből együtt éneklem kedvenc énekeiket ("vértől ázott
keresztfa ágára csorg az angyal könnyeinek árja stb."), hiszen ők már 50 éve
mély átéléssel és hittel éneklik ezeket. De semmiképpen sem fogom ezeket a
giccses dalokat a liturgikus ének csúcsának és forrásának mondani, nem
harcolok azért, hogy hivatalos és legitim helyet kapjanak az Egyház
liturgiájában és a jövendő nemzedéknek sem ezeket fogom tanítani hiteles
egyházzene címmel. És őszintén remélem, hogy a hívő emberek még akkor is a
misét fogják választani a kirándulás és a mozi helyett, ha a misén
csapnivaló prédikációt és ahhoz illő zenét hallanak. Mert a misére a hívő
emberek (közülük az is, aki normális) nem az élmény, hanem az Isten miatt
mennek el, aki ott jelen van vere, realiter et supstantialiter, még ha
minősíthetetlenül pocsék zene és beszéd is veszi körül. De hogy a mise külső
formája a belső tartalomhoz méltó legyen, az már a mi felelőségünk. Mint
ahogy az is, hogy a hiteles tartalmat ne cseréljük fel saját tákolt
bálványainkal, istenített önmagunkkal.
    Kovács Ervin, a falusi pap