Subject: [Liturgia] (no subject)

From: Fodor Kalman <[email-masked]>
Date: Wed, 22 Jan 2003 16:46:41 +0100 (CET)

Kedves Listatagok!
Rengeteg hozzaszolast olvastam a tridenti liturgiahoz, es lattam 
rengeteg helyen ,hogy mas ritusokat ill.engedelyeket emlitetek.En 
Franciaorszagban lakom,es itt minden megtalalhato a missa 
Tridentinatol a tüzesmisekig.A francia 2-es csatorna minden vasarnap 
ad miset Franciaorszag különbözö katedralisaival.
Ezzel lenne egyik  kerdesem:
Miert van az hogy javareszt az osszes temlombol ki van dobva a regi 
oltar? Miert vannak szekek a padok helyett?
2.Kerdesem:
Ki adott a franciaknak küön engedelyt ,hogy okumenikus 
Istentiszteletet  Tartsanak katolikus urfelmutatassal?(Semmi köze sincs 
az ökumenikus imahethez)
Valaszaitokat szeretettel varom:

                                                        FODOR Kalman
                                                     29200 Brest -France

---

From: Kajtár Edvárd <[email-masked]>
Date: Wed, 22 Jan 2003 21:32:16 +0100

Kedves Kálmán!
Ezt az "ökumenikus Úrfelmutatásosdit" én sem értem. A padokról csak annyit,
hogy Rómában gyakori jelenség, hogy a bazilikákban csak a vasárnapi illetve
ünnepi szentmisére "székezik" be a teret, mivel hétköznap egy
mellékkápolnában vagy oltárnál van  a szent cselekmény. Az egyéni adorációra
is ott van lehetőség, s a padok, térdeplők is ott vannak. Szerintem ennek az
"üres" térnek felemelő spirituális ereje van (legalábbis számomra): nagy,
csendes tér, fények játéka, a mozdulatok játéka, ereje... Nekem a
végtelenségről és a lélek szabadságáról beszél. Egyébként gyakorlati haszna
is lehet: több ülőhely hozható létre a székes megoldással, s mivel arrafelé
a misén nagybbrészt állnak az emberek (a magyaroszági gyakorlattól
eltérően), ezért ez az állásnak is jobban megfelel (itt is olaszországi
tapasztalataimra támaszkodom). Az átváltáztatás alatt térdelnek... a puszta
föld erre kifejezőbb (nem tart addig, míg egy esetleges szentségimádás -
melyre ott a kápolna - bár ez egyéni spirituális igény függvénye, vagyis nem
lehet mereven szabályozni). A hátalmiséző, régi oltárok kapcsán pedig a
helyzet templomonként változó lehet (miért, milyen művészi értékről van szó,
ki engedte meg, ki döntött stb.) vagyis ehhez nem tudok hozzászólni.
Tisztelettel
Kajtár Edvárd
Pécs
----- Original Message -----
From: "Fodor Kalman" <[email-masked]>
To: <[email-masked]>
Sent: Wednesday, January 22, 2003 4:46 PM
Subject: [Liturgia] (no subject)

> _______________________________________________
> Liturgia levelező lista
> Információ, fel- és leiratkozás: www.liturgia.hu/lista.htm
>

---

From: Földváry Miklós <[email-masked]>
Date: Sun, 2 Feb 2003 16:35:26 +0100

Kedves listatagok, egy hozzám magánúton érkezett levél ihletett, hogy
visszatérjek Fodor Kálmán január 22-i levelére, amelyben bizonyos
franciaországi jellegzetességekkel (majdnem azt írtam: rendellenességekkel)
foglalkozik. Kajtár Edvárd részben rögtön válaszolt a fölvetésre, így az
általa érintett részekre (ökumenikus úrfelmutatás, székhasználat) most nem
utalnék.

Magam is némrégiben jártam Franciaországban (közelebbről Párizsban és
Burgundiában, de gondolom, Normandiában sincs másképp), ahol a következőt
tapasztaltam: a nagyobb templomokban - és ott minden faluban van egy
"cathédrale" - az oltár nem egyszerűen körüljárható és "szembemiséző", hanem
a templom közepén (vagyis a kupola-torony alatt, a fő- és a kereszthajók
metszéspontjában) áll, azaz emelkedik, mert szinte elidegeníthetetlen része
az a hozzá tartozó hatalmas emelvény, amelyet sokszor deszkákból építenek,
és amelyre lépcsősen hághat föl az asszisztencia. Az egykori kórus,
presbitérium és szentély így az esetek nagyobbik részében használaton kívül
marad, sőt, gyakorlatilag megközelíthetetlenné válik. Ez a belsőépítészeti
megoldás valószínűleg a "szembemisézés" eszmeiségének következetes tárgyi
kifejtésére törekszik, és így kiválóan, a Magyarországon megszokottnál
sokkal  teljesebben mutatja meg annak jellegzetes vonásait.

Amióta tavaly nyáron az osztott templomtér jelentőségéről írt gondolataim
megjelentek, nagy örömöt okoz, hogy többektől kapok velük kapcsolatban
visszajelzést. Az ott írtakat én egy összetett probléma fölvetésének
szántam; egy tekintetben azóta javítottam saját magamat, és talán még fogom
is sok másikban. Mégis föltűnő volt, hogy többen csak a szembemisézés
kritikáját olvasták ki soraimból, holott erről egyetlen bekezdésben szóltam.
Maga az irány és a néphez való viszony ugyanis kevés önmagában; bár még
mindig nagy vihart kavar, egyre kevésbé érzem úgy, hogy a természetes és
hagyományos "háttalmisézés" mellett egyáltalán érveket kellene keresni.
Magam is támogatom, de kevésnek tartom önmagában: sokan viszont, akik
szintén támogatják, nem vonják le belőle azokat a messzemenő
következtetéseket, amelyek nemcsak az oltárt és annak közvetlen környezetét,
hanem az egész templomot sajátosan szerveznék.

A fönt leírt francia gyakorlat ezzel szemben levonja a megfelelő
következtetéseket a "szembemisézés"-ből. Helyenként a pap a hívekkel egy
irányba, keletre fordul a könyörgések alatt, és csak a kánonnál kerül az
oltár másik oldalára. Az oltár tekintélyes, magas helyen van, így nem
emlékeztet konferencia- vagy ebédlőasztalra, nem hasonítja a templomot
osztályteremhez vagy előadóhelyiséghez. Senki más (az eucharisztikus imát
mondó celebránson kívül) nem kerülhet az oltár mögé, így az valóban a
templom legkeletibb pontja, amelyre minden irányul. Ezáltal a
Franciaországban igen jelentős tömeget képviselő integristák gonosz
kifogásai is elháríttatnak: nincs probléma a keleteléssel, mert az oltár a
legkeletibb, és a pap csak akkor szól kelet felől, amikor Krisztus
átváltoztató szavait (igaz, nemcsak azokat) ismétli , tehát szimbolikusan Őt
jeleníti meg. A régi oltár hiányzik, így nem lesz a templom többpólusú.
Fölismerhető közepe van, és valóban a benne végzett liturgiához, nem pedig a
múlt funkcióval nem bíró emlékeihez fog igazodni. Műemlékvédelmi kifogások
sem hozhatók föl: az igazán értékes középkori oltárokról általában
gondoskodott a modern Európát megalapozó, dicsőséges forradalom, a későbbi
empire és neoközépkori darabok pedig inkább ártottak az esztétikumnak.
Minthogy a stallumok is hasonló sorsra jutottak, az oltár mögötti rész
sokszor tökéletesen üres.

Ez viszont fölvet más műemlékvédelmi, kultúr- és egyháztörténeti, sőt,
teológiai szempontokat. Újabb liturgiánk következetes megvalósulása a latin
rítusú építészeti örökségben - mint látjuk - nem otthonos. Ezeknek a
templomoknak immár legföljebb kanonoki kísértetektől belengett, üresen
tátongó traktusa az egész épületnek negyedét, harmadát, sőt olykor felét
foglalja el kihasználatlanul. A románkor és a gótika katedrálisai egyszerűen
alkalmatlanok a kortárs gyakorlat értelmes és esztétikus befogadására.
Pedig, ha a sokat gyalázott Egyház büszke lehet valami történetire, akkor
ezek a templomok büszkeségének kiemelkedő tárgyait jelenthetnék. És nem is
szóltam olyan esetekről, mint amikor például az egyik legősibb és
legimpozánsabb román templomban, a tournus-i apátságban luftballonok lógnak
a pléhkeresztről, és egy damilon függő vasgalamb varázsolja az oltár fölé a
Szentlélek hatékony jelenlétét ...

Ez a következetesen kidolgozott, modern oltártér viszont - épp előbb mondott
előnyei miatt - nem felel meg a "szembemisézés" létesítő szimbólumának, az
Úr asztalának sem. Bár centrális kiképzésű, egy irányból közelíti meg a
közösség (az asszisztenciát is beleértve), így ha szimbolikusan
megnevezhető, akkor inkább az "Úr hegyének" feleltethető meg (amely
szilárdan áll a végső időkben, és amelyre ki hághat föl?). A hegy mint az
áldozat helye pedig egészen archaikus, az ószövetségi kinyilatkoztatást is
megelőző kép, az ég és a föld találkozásának pontja, ahol a rituális
kapcsolódás végbemehet. De ugyane szimbólum írta le e katedrálisok korábbi,
"háttalmiséző" oltárát is: sokszor az is magasan és távol volt, a különbség
pusztán annyi, hogy nem a templom közepén, hanem annak keleti végében
emelkedett; a pap még a kánonkor sem kerülhetett mögé, mindig hangsúlyosabb
volt, hogy Krisztus maga az Oltár, a Szent Test és a Napkelet, mint az, hogy
a pap Őt jeleníti meg. A két kifejezésmód különbsége így nem a néppel
"háttal" illetve "szemben" bemutatott áldozatban van.

A korábbi berendezkedés szabadon hagyott a "hegynek" egy előteret, a
szentélynek egy tornácot, vagyis a kórust. Ez volt a zsolozsma és az
igeliturgia helye: a szentély kapujában, de nem annak belsejében folytatta a
zsinagóga szerepét. Most, amikor a zsolozsma visszaszorult, már nem része a
nyilvános istentiszteletnek, csak a papság kellemetlen kötelessége a
gyóntatófülkében vagy a metrókocsiban, ez a hatalmas térszakasz érthetően
válik elhagyatottá. Mégis nagy kár érte. Nem véletlen, hogy igen kevesen
használják a "kórus"-kifejezést manapság: minden a "szentélyben" történik.
Pedig e két térszakasz kapcsolódása a hagyományos keresztény templom
építészeti lényege. A legegyszerűbb kápolna is két elemből: egy kisebb,
általában ívelt apszisból és egy nagyobb, szögletes házból: szentélyből és
imateremből áll - ezért találhatott otthonra liturgiánk a római bazilikákban
egykor könnyebben, mint találhat ma a saját templomainkban. Sokatmondó, hogy
a kevés kerek templom sem volt centrális (gondoljunk a híres ösküi
rotundára!): a nagyobb körhöz csatlakozik egy kisebb, és föl sem merül, hogy
az oltár az épület közepén emelkedjék.

E kettősségben az oltár létesíti a maga terét, a szentélyt és a hozzá
csatlakozó presbitériumot. Hozzá rendelődik nyugatról a kórus, közepén a
fölolvasás, az Ige helyével, az olvasóállvánnyal, mely egykor mozgott az
elhangzó szöveg rangjának megfelelően: legszentebb helye a kórus keleti
vége, a presbitérium lépcsője, de még mindig nem a szentély volt. A kórusban
a Szentírás és az atyák hagyománya szólalt meg. A kóruson kívüli templom
valóban tornác: az előcsarnok, amelyben a szentet megközelítő közönséges kap
helyet. Itt csak akkor zajlik liturgikus cselekmény, ha az különlegesen
kapcsolódik a megszenteletlen térhez (körmenetek, nagyheti zsolozsmák,
keresztelés). Jellemző, hogy a szószék, vagyis az egyéni igehirdetés, a
prédikáció helye nem az isteni Igének fönntartott kórus, hanem ez, az
előcsarnok volt.

A francia gyakorlat ezekkel szemben nem különít el tereket: csak
hierarchikus megkülönböztetést ismer. Minden egyazon középponthoz
csatlakozik, különböző fokozatokon. A "hegy" tetején áll az oltár, a hegy
lábánál olvasunk és prédikálunk, kevéssel följebb könyörgünk. Az újabb
liturgia, amely az igeliturgia és az áldozati szertartás kettősségét
különösképp hangsúlyozza az azokat összemosó Trident utáni szokással
szemben, ahelyett, hogy újra otthonára találna ősi templomaiban, amelyek még
nem az oltárról olvastak, mindazzal szakít, ami őt megelőzte. Az áldozat, az
Isten szava és a pap szava lényegében ugyanahhoz a térszakaszhoz kötődik.

Természetesen elképzelhető a hierarchikus szintek egyetlen térben, de
finoman kidolgozott rendszere is: nem állítom, hogy érveket sorakoztattam
föl vele szemben. Pusztán azt igyekeztem megmutatni, hogy a szembemisézést
életrehívő liturgiaszemlélet és a latin hagyomány egymásnak csak igen
távolról feleltethető meg. Érthető és kifejező lehet az előbbi is (bár
Magyarországon többnyire nem jut el idáig), de föltétlenül szakít
előzményeivel: nemcsak a frank, hanem a görög-római, a zsidó, sőt, a
kőkorszaki előzményekkel is. Világos, hogy a "nyugat alkonya" elközelgett,
hogy Európa a végét járja és hogy a kereszténységnek nem szabad hagynia,
hogy maga alá temesse az általa éltetett kultúra. Túl kell élnie bármilyen
alakban.

De érdemes-e tudatosan törekednie saját hagyományának dekonstrukciójára?

Földváry Miklós