Subject: [Liturgia] Trident vagy nem Trident

From: "Fehervary Jako" <[email-masked]>
Date: Fri, 10 Jan 2003 23:41:47 +0100

Kedves Mindannyian!

Nagy érdeklődéssel, itt-ott némi indulattal, másutt meg örömmel olvasom az
utóbbi napok hozzászólásait, "Trident, vagy nem Trident", "Rítusok"
tárgyában. Nagyon jónak gondolom, hogy erről nyíltan lehet beszélni (írni),
s azt is, hogy beszélgetés (írogatás) közben a vitakultúránk is
csiszolódik - az indulatok ellenére, vagy talán azokkal együtt. Egy-két
gondolatomat és kérdésemet szeretném megosztani veletek, amelyeket e több
hete folytatódó levélváltás érlelt meg bennem. Elég hosszú leszek, s ezért
előre is elnézést kérek.

Az alábbi gondolathalmazt Biacsi Dávid érdekes és rokonszenves hozzászólása
váltotta ki belőlem, amelyet ugyanakkor több ponton vagy nem értek, vagy ha
jól értem, egyetérteni nem tudok vele egészen:

1. "A Szent Péter Papi Társaság, ez az 1988-ban alapított apostoli élet
társasága, a szentmisét az 1962-es római misekönyv szerint végzi. Ezek is
hivatalosan a római rítus liturgiái, "liturgikus opciói", annak ellenére,
hogy jóval különböznek az általunk a magyar nyelvterületen megszokottnál".
Előtte néhány szóval a zaire-i rítusról szól, feltételezem, hogy azt is a
liturgikus opciók közé sorolva.
Bár a liturgikus jog területén nem vagyok egészen otthon, azt gondolom, nem
lehet egy lapon emlegetni az ún. VI. Pál féle misekönyvet és az egyes
közösségek által ma is használt 1962-es misekönyvet. Ha jól sejtem, az
előbbi érvénye az összes római ritusú katolikus közösségre kiterjed, míg a
második használata engedélyhez kötődik. Tehát nem egy szinten álló és
szabadon választható rítusokról van szó, amint azt az "opció" kifejezés
vélni engedi. A zaire-i rítus, azt gondolom, megint más lapra tartozik,
hiszen ez egy sajátos kultúrális hagyományokkal rendelkező,
(egyházkormányzatilag is) körülhatárolható helyen élő egyházi közösség
liturgiája (mint pl. az ambrozián liturgia) - ellentétben az 1962-es
misekönyvet használó közösségek helyzetével, amelyek afféle liturgikus
"enklávét" alkotnak egy-egy nagyobb egyházközösségen belül - s amely
szerintem nemcsak liturgikus, hanem egyháztani kérdés is. A zairei rítus
esetében sem beszélhetünk tehát opcióról.

2. "Róma püspöke az utóbbi néhány évben mutatott be szentmisét örmény,
"magyar" (azaz görögkatolikus), rutén, bolgár és gondolom, még néhány más
rítusban. Jézus Társasága általános rendfőnöke, P. Peter-Hans Kolvenbach,
magánmiséit örmény rítus szerint ünnepli. Msgr. Miklósházy Attila SJ, a
külföldi magyarok püspöke, a magyar katolikus püspöki kar tagja (egyébként
liturgikatanár) birítusú":
Figyelemreméltó felsorolás. Ugyanakkor nézzünk a jelenség mögé: a Szentatya,
az egység letéteményese a helyi egyházak testvériségéből épülő egyetemes
Egyházban. Felelős tehát a más rítusú katolikus közösségekért is, és a velük
való egységét azzal fejezi ki - s hogyan is fejezhetné ki még mélyebben -,
hogy az általuk élt rítusban ünnepli velük az eukarisztiát. Legalábbis
gondolom, hogy örmény rítusban nem római rítusúak számára misézett, s nem
azért, mert az örmény rítus tetszik neki (lehet, hogy tetszik is, de ez itt
másodlagos). Ennek a gesztusnak elsősorban szimbólum-értéke van. Amikor
római rítusú közösségeknek misézik, azt gondolom a VI. Pál féle misekönyvet
használja.
Pontosan nem  értem, hogy másik két példa miről is szól: Ha a jezsuita
generális egy örmény rítusú közösségből származik, és ebben a rítusban nőtt
fel, és szentelték fel,- a fentiek alapján ezt feltételezem - akkor ez
egészen természetes. Ugyanígy a pasztorális szükség, vagy a rítusbeli
hovatartozás magyarázhatja, a különben egyáltalán nem mindennapi és nem
könnyen engedélyezett "kétrítusúságot" Miklósházy püspök úr esetében.

3. "hagyjuk hát más virágát is létezni, ha igénye van rá" - idézi
egyetértéssel egyik levelezőtársunkat Biacsi Dávid. Ez nagyon szép, s
tényleg nagyon nagy szükségünk van toleranciára, ahogyan talán ezt a picike
helyi közösségeinkben személyesen is átélhetjük, amikor éppen nem tudunk
örülni a másik másságának. Ugyanakkor számomra nagy kérdés, hogy ez a
mondat, mennyiben alkalmazható a szentmisére - szerintem ugyanis az egyik
legnagyobb probléma az ún. tradicionalizmussal ekkleziológiai és nem
esztétikai jellegű. A szentmise (a továbbiakban ezt mindig a vasárnap,
püspökkel egységben, vagy az ő vezetése alatt ünnepelt szentmisére értem)
ugyanis többek között és legeslegelsősorban személyes és közösségi
"hovatartozásunk" megvalósulása:  az hierarchikusan rendezett, az
apostol-utód püspök vezetése alatt álló egyház-közösség Krisztusban való
egysége itt jön létre és itt nyilváníttatik ki, az egy kenyérben és egy
kehelyben való részesedés által. Jézus az Utolsó Vacsorán könyörög az
egységért. Pál az 1Kor 10,16-17, ben és 11,17-34 -ben az eukarisztiához és
Krisztus testéhez az egység gondolatát kapcsolja. Az ókori egyházban az "egy
Egyház, egy püspök, egy oltár" elve pedig egészen magától értetődő volt,
olyannyira, hogy eukarisztia és egyházfegyelem egyetlen ökonómiát alkottak.
Ez talán elvben ma is így lenne. S talán az lenne az ideális, ha vasárnap
többnyire mindenki a saját helyi egyházában venne részt a szentmisén.

Ezek után a következők a kérdéseim:
- az eukarisztiára tekinthetünk-e úgy, mint arra a helyre, ahol egyéni
liturgikus vonzódásainkat kielégítjük?
- Vajon honnan származik ez a fajta közelítés, amely talán mindannyiunkban
megvan?
- mit szóljunk ahhoz, hogy vannak közösségek, amelyek ezt a vonzódásukat
előbbre tartják annál, hogy a helyi közösségükkel együtt ünnepeljék az
eukarisztiát (nem csak az ún. tradicionalistákra gondolok)?
- Átélhetem-e a szentmisében valaki(k) ellen, vagy valakivel(-kkel) szemben
a Krisztushoz tartozásomat? Sajnos a szomorú valósághoz hozzátartozik,
ahogyan arról Inzsöl Péter testvér beszámol s erről személyes tapasztalataim
is vannak - hogy az ún. tradícionalista közösségek (liturgikus)
identitásához gyakran hozzátartozik a nagy egyházi közösség gyakorlatának
egyetemes elítélése.
- létezik-e egy "liturgikus minimum", ahol egy adott egyházközség minden
tagja örömmel tud résztvenni?
- vajon jelenlegi liturgikus szokásaink mennyire alkalmasak arra, hogy a
szentmise egyházközösségalkotó jellegét láthatóvá tegyék? Hogyan lehetne
lépni ebben az irányban?
- A fent vázolt eukarisztikus ekkleziológia persze csak a területi alapon
szerveződő egyház szövegkörnyezetében érthető. Mit szóljunk akkor a
kisközösségek (akár a tradicionalista közösségeket is ide érthetjük)
fontosságának növekedéséhez, a számukra vasárnap ünnepelt szentmisékhez.
Hogyan fejezheti ki egy ilyen környezetben (főleg városban) az eukarisztia a
területi alapon szerveződő egyház egységét?
- Ugyanakkor nagyon szívesen venném, ha segítenétek nekem értelmezni azt a
tágabb elég újdonsült jelenség-rensdszert, amelynek része a tradicionalista
liturgiához való kötődés. Noha ez már nem csak liturgikus kérdés, azt hiszem
személyesen fontos lenne értenem, hogy tudjak mit kezdeni vele.

Ne haragudjatok, ha hosszú és elméleti voltam, de engem ezek a kérdések
tényleg izgatnak. Ha válaszaitok vannak, azokat szívesen veszem.

Ja igen, még egy apróság egészen más témában. Eddig a "gitár" szó és a hozzá
kapcsolódó képzetek szinte csak pejoratív értelemben szerepeltek a listán.
Nem mintha a "gitárt" központi liturgikus témának tekinteném, de talán
vagyunk egy páran, akiknek, pl. kamaszkorukban többek közt ennek a zenének
köszönhetően sikerült az egyházhoz visszatalálnia. Kis figyelem erre a fajta
érzékenységre is...

Köszönettel, tisztelettel (és válaszokat is várva): Fehrváry Jákó testvér
(bencés)