Subject: [Liturgia] Az énekelt ordinárium problémái

From: Rihmer Zoltán <[email-masked]>
Date: Thu, 4 Mar 2004 00:07:36 +0100 (CET)

Kedves Decsi Bálint!

   A szentmise állandó részeinek eredeti, hivatalos szövege
a latin, ezeket értelemszerűen csak azzal a szöveggel lehet
megzenésíteni, ahogy a misekönyvben olvashatók (az egyes
tételrészletek zenei megismétlésétől, ill. időnkénti - bár
szerintem sajnálatos - elhagyásától most eltekintve).
   A nemzeti nyelvű fordítások helyzete sokkal összetettebb.
Ezek alapelveit és elkészítésük részletes szabályait az
Istentiszteleti és Szentségi Fegyelmi Kongregácó 2001-ben
kiadott "Liturgiam authenticam" kezdetű instrukciója (= LA)
tartalmazza, amely ugyanezen dikasztérium már említett
inkulturációs instrukciója ("Variatetes legitimae" [= VL],
1994) kivételével az összes e tárgyban született korábbi
jogszabályt hatályon kívül helyezi (mindkettő magyar
fordításban is olvasható a Szent István Társulat "Római
dokumentumok" c. sorozatában). Ezt azért fontos külön
kiemelni, mert az eddigi liturgikus fordítások egy olyan
instrukció szellemében készültek ("Comme le prévoit", 1969),
amely nemcsak teljes kötetlenséget biztosított a latin
mintakiadások népnyelvre fordításában, hanem kifejezetten
ösztönözte is a fordítókat azok kreatív átdolgozására. Ezt a
rengeteg feszültséghez vezető gyakorlatot a LA kifejezetten
elutasítja és helyébe az eredeti szövegek pontos,
tartalmilag és formailag hű fordítását állítja követendő
eszményként. Mivel pedig ennek a jelenleg használatban lévő
fordítások gyakran egyáltalán nem felelnek meg, a Szentszék
e dokumentumban elrendelte a nemzeti nyelvű szövegeknek a
legújabb (a protestáns liturgiákat is figyelembe véve
azonban egyszersmind legrégibb) elvek szerinti teljes
átdolgozását.
   A probléma tehát kettős: egyrészt felvethető, hogy
megfelelnek-e a LA elveinek a jelenlegi magyar ordinárium
szövegei; másrészt kérdéses, hogy mondhatók vagy
énekelhetők-e a jóváhagyott magyar szövegek helyett azoknak
tartalmilag megfelelő, de más szavakból álló szövegek.
   Az első kérdésre a válasz alapvetően igen: a misekönyv
jelenlegi magyar fordítása sokkal pontosabb és
emelkedettebb, mint pl. az angol nyelvterületet évtizedek
óta uraló egységes fordítás (ugyanakkor elkerülhetetlennek
látszik némi javítás is, pl. az "Agnus Dei, qui..."
szövegében ugyanúgy vonatkozó mellékmondatot kell használni,
mint ahogy az a "Pater noster, qui..." esetében is történik,
vö. LA, 57. a) p.).
   A másik kérdésre a válasz alapvetően nem. Az
Istentiszteleti Szent Kongregáció az új misekönyv kiadásával
szinte egyidőben, 1970-ben közölte a püspöki konferenciákkal
a liturgikus könyvek egységes fordításáról szóló
szabályokat, amelyeket a LA 87&#8212;91. pontja megismétel és
tovább részletez. Innen kitűnik, hogy a hivatalos liturgikus
szövegeket csak akkor lehet egyazon nyelven több fordításban
közrebocsátani, ha ezt az adott nyelvet beszélők politikai
széttagoltsága indokolja, vagyis ha egyazon nyelv által több
püspöki konferencia is érintve van (pl. angol, német stb.).
Egyetlen püspöki konferencia területén ugyanazon liturgikus
szövegek egymással egyenrangú, de eltérő szövegű fordítására
jogilag nincs lehetőség. Ebből pedig következik, hogy azokon
a katolikus szentmiséken, amelyeken a szertartás a Magyar
Katolikus Püspöki Konferencia által utoljára jóváhagyott
misekönyv szerint folyik, az ordinárium szövege csak abban a
formában mondható vagy énekelhető, amelyet ez a misekönyv
tartalmaz.
   Ezek után sajnos nem tudok mást mondani, mint hogy a
gitáros és egyéb nem liturgikus célra jóváhagyott kiadványok
nem "liturgikus könyvek" (ezek fogalmához l. LA, 109-111.
p.), s így belőlük szentmise egyáltalán nem végezhető.
Rendkívül sajnálatos, hogy mind azok, akik ezeket
összeállították, mind pedig azok, akik ezeket ilyen formában
jóváhagyták, nem vettek tudomást az Anyaszentegyház hatályos
jogrendjéről, továbbá alaposan félrevezették e kiadványok
felhasználóit azok pontos jellegét illetően.
   A misekönyvben előírt szövegek szabatos lefordításán túl
természetesen lehetőség van azok ún. adaptálására, vagyis a
helyi viszonyokhoz való hozzáigazítására, sőt szükség esetén
teljesen újak alkotására is. Ezekről a LA 106-108. pontja
rendelkezik, a részletes előírásokat pedig a VL tartalmazza.
Egy dolgot azonban jó előre le kell szögezni: a szövegszerű
adaptációk elkészítése a püspöki konferenciák hatásköre, nem
az egyes lelkipásztoroké, még kevésbé a világi híveké - ők
legföljebb kezdeményezhetik azt. Az elkészített szövegeket
azután a szokott módon a Szentszékhez kell továbbítani
felülvizsgálat céljából (LA, 106. p.). Ugyancsak
megjegyzendő, hogy "a nemzeti nyelven megírt új szövegek,
akárcsak az egyéb, törvényesen bevezetett változatok nem
tartalmazhatnak semmi olyat, ami nem egyeztethető össze a
mintakiadásokban található szövegek funkciójával,
jelentésével, szerkezetével, stílusával, teológiai
tartalmával vagy hagyományos szókincsével, ill. egyéb fontos
tulajdonságával". Mindezek alapján számomra úgy tűnik, hogy
a "Bárányom, Bárányom, Istennek Báránya..." típusú
individuál-szenzualista szövegekre az Anyaszentegyház
nemigen fogja ráütni a pecsétjét.
   A 108. pont kifejezetten a megzenésített szövegekről
szól, ezért teljes terjedelmében idézem: "Különleges
jelentőséggel és hatással bírnak az énekek és a liturgikus
himnuszok. A szentmise ünneplésére elsősorban vasárnap, az
"Úr napján" összegyűlt hívő nép énekei, miközben a közös hit
és a szeretetben való közösség érzését erősítik, nem kevésbé
hitelesen fejezik ki a liturgia üzenetét, mint az imádságok,
az olvasmányok és a homília. Ha a hívő nép szélesebb körben
használja azokat, legyenek kellőképpen állandók, hogy így
elkerülhető legyen a zavar. A püspöki konferenciák az
érintett nemzeti vagy egyházmegyei liturgikus bizottságok és
más szakértők szükségszerű közreműködésével a jelen
instrukció kiadásától számított öt éven belül gondoskodjanak
a liturgikus éneklésre szánt szövegek direktóriumának vagy
repertóriumának kiadásáról. Az ilyen repertóriumot a
szükséges felülvizsgálat céljából el kell juttatni az
Istentiszteleti és Szentségi Fegyelmi Kongregációhoz." Nos,
huszonöt nap múlva ebből az öt évből immár a harmadik fog
letelni. Érdemes volna megkérdezni a püspöki konferenciát,
hogy időközben milyen lépéseket tett az Apostoli Szentszék
ezen akaratának megvalósítására.
   További fontos szabályokat közöl az énekekről a 60-61. pont:
   "60. A liturgikus szövegek nagy részét azzal a szándékkal
alkották meg, hogy a celebráló pap, a diakónus, a kántor, a
nép vagy a szkóla énekelje őket. Ezért a szöveget úgy kell
lefordítani, hogy alkalmas legyen a megzenésítésre. A
szöveghez illő zene megkomponálása során ugyanakkor teljes
mértékben ügyelni kell magának a szövegnek a tekintélyére,
hogy sem a Szentírásból vett szövegek helyett, sem pedig a
liturgiából átvett és már felülvizsgált szövegek helyett ne
kerüljenek felhasználásra az énekelhetőség megkönnyítését
célzó parafrázisok, sem pedig olyan himnuszokat ne
használjanak helyettük, amelyeket műfajilag azonos értékűnek
tartanának
   61. A megzenésítésre szánt szövegek különleges
jelentőséggel bírnak, mivel a szertartás ünnepélyességének
érzetét oltják a hívekbe, és a hitben és szeretetben való
egységet a hangok egysége által juttatják kifejezésre. A
modern mintakiadásokban található himnuszok és kantikumok a
Latin Egyház mérhetetlen történeti kincsestárának
minimum-készletét alkotják és ezért igencsak érdemes
megtartani őket a nemzeti nyelven kinyomtatott kiadásokban
még a többi, közvetlenül nemzeti nyelven született művel
együtt is. Az olyan éneklésre szánt szövegeket, amelyeket
eleve egy adott nemzeti nyelven zenésítenek meg, leginkább a
Szentírásból és a liturgia kincsestárából kell venni."
   E két bekezdés utolsó mondatai már nemcsak a gitáros vagy
taizéi énekeket zárják ki a mise hivatalos repertóriumából,
hanem a hagyományos népénekeket is, hiszen azok nem
liturgikus, hanem paraliturgikus szövegek, amelyek
eredetileg sem helyettesíteni, hanem kiegészíteni voltak
hivatva az Egyház nyilvános istentiszteletét. Ezek mind
olyanok, amelyeket egyesek "műfajilag azonos értékűnek
tartanának" a liturgikus szövegekkel, valójában azonban nem
azok, mert nélkülözik a liturgikus szövegeknek az
instrukcióban részletesen ismeretetett sajátosságait. (Itt
válaszolnám meg a Hozsanna-énekek kérdését. Ezek kivétel
nélkül akkor születtek [l. a kotta előtti évszámot], amikor
a szentmise mindenütt egységesen latin nyelven folyt, s
ezért a hívek nem tudtak abba anyanyelvi szövegeikkel
kellően belekapcsolódni. A "Dicsőségre" stb. megjelölésű
versszakokat így a hivatalos liturgia kiegészítéseként,
mintegy magánszorgalomból énekelték, és csak a kényelmesség
vezetett oda, hogy ezek idővel kiszorították az eredeti
latin tételeket. Attól kezdve, hogy a liturgikus
miseszövegeknek van hivatalos magyar fordítása, ezek a
paraliturgikus szövegek értelmüket veszítették. A Szentszék
fel sem tételezte, hogy ezek valaha is ki fogják szorítani a
hiteles liturgiát, az ilyen irányú engedélyek korábbi nagy
számú megadása csak a helyi püspökök követelőzésének és az
inkulturáció fogalmi tisztázatlanságának tulajdonítható.
Napjainkra a VL és a LA, valamint nyomukban a Missale
Romanum 3. mintakiadása világosan kijelöli a helyettesítő
[nép]énekek szerepét, amely rendesen a szentmisén kívül van,
azon belül pedig csak meghatározott tételek: a bevonulási, a
felajánlási és az áldozási ének esetében jöhet szóba.)
   Úgy tűnik tehát, hogy a szentmise keretén belüli
előadásra "leginkább a Szentírásból és a liturgia
kincsestárából vett" szövegeket kell megzenésíteni. Ezek
pontos meghatározása, valamint az esetleges ritmikai,
rímbeli változtatások engedélyezése a püspöki konferencia,
ill. az általa felállítandó szakbizottság feladata.
   Végül pedig szeretném ismételten hangsúlyozni: a
szentmise állandó részei helyett egyszerűen nem lehet mást
énekelni! Az ordinárium csak latin eredetiben vagy a
jóváhagyott nemzeti nyelvű fordításokkal énekelhető, mással
való helyettesítésére a liturgikus jog nem ad lehetőséget.
"A pap magában elmondott imádsága" pedig különösen nem
válthatja ki, hiszen az a közösség együttes aktusa (mint pl.
a hit megvallása a "Halálodat hiredtjük, Urunk"
akklamációval), nem pedig a papnak a közösség nevében
végzett egyéni aktusa (mint pl. a pap imádságai a kánont is
beleértve, a Miatyánkot azonban kivéve, amelyeket éppen
ezért a híveknek nem is szabad vele együtt mondaniuk).
   Roppantul sajnálom, de nem tudok mást mondani, mint hogy
az ún. gitáros misék, amennyiben az ordináriumot nem az
előírt liturgikus szövegekre éneklik, e tekintetben
messzemenően jogellenesek, aki pedig bemutatja őket, jobb
esetben a tudatlanság, rosszabb esetben az Egyházzal
szembeni engedetlenség és szeretetlenség állapotában
leledzik. Valóban sokkal több felvilágosításra, tanításra és
jó példára van szükség, ezeket azonban szívesebben hagynám
másokra. Részemről legyen elég annyi, hogy a hatályos jog
(nem kimondottan egyszerű és nem is túl ismert) állapotát
ismertettem - egyesek számára már ez is elviselhetetlenül
soknak tűnik. Mindezt történetileg megindokolni,
teológiailag alátámasztani és hiteles formában, megélten
bemutatni lényegesen nehezebb feladat.
   Üdvözlettel:

Rihmer Zoltán