Subject: [Liturgia] füstölgéseim

From: "Horv�th J�zsef" <[email-masked]>
Date: Mon, 8 Mar 2004 15:42:48 +0100 (K�z�p-eur�pai t�li id�)

-------Original-Nachricht-------
 
Von: [email-masked]
Datum: 2004. március 4. 19:36:15
An: [email-masked]
Betreff: [Liturgia] nagyböjt
 
Kedves Bernarik Anasztázia és mindenki, aki e sorokat olvassa.
Leveléből mindössze az alábbi néhány sort vágtam ki, kiemelve azt egyetlen
mondanivalót, amivel kapcsolatban elmondok néhány gondolatot.:
"...A gitáros misékről Kovács Ervin szívemből szólt. Azt szoktam mondani: mi
különbözteti meg a gitáros énekeket egy világi együttes számaitól? Semmi!
Mert ha mondjuk angolul énekelnének, akkor a zenéjéből bizony nem derülne ki
 hogy nem vulgáris, netán érzékiséget sugalló dalról  van szó, azaz a zene
profán. (Természetesen ezzel nem azt mondtam, hogy a népénekek tökéletes
szövegűek és dallamúak! Ez azonban külön téma lenne.Mindenkinek szép,csendes
nagyböjtöt kívánok! Bednarik Anasztázia"
Nos mondani valóm a következő. A liturgiával kapcsolatos énekek megitélése
alaphelyzetben nem azon múlik, hogy gitáros vagy hagyományos. Elsősorban az
a fontos, hogy akik éneklik hitükből fakadóan, az Isten iránti szeretet
megnyilvánulásaképpen teszik-e? Részese voltam orgonás és gitárprodukcióknak
 amelyek jobb lett volna, ha el sem hangzanak, de részt vettem gitáros és
orgonás liturgiákon, ahol érezhetően betöltötte a templomot az áhitat
Halottam csapnivalóan rossz orgonoamuzsikát és ugyancsak csapnivalóan rossz
gitáros muzsikát, de halottam olyat is mind a kettőből, amelyet áhítattal és
megfelelő szakmai szinten műveltek.
Érdemes végig gondolni azt a tényt, hogy ifjúságunkat először talán a 80-as
évek elején tudtuk megszólítani, akkor még illegális találkozókon, sokszor
zárt ajtók mögött, ahova bizony nem igen vihettük magunkkal az orgonát. Meg
kellett szólítani egy generációt, amelyik nem nőtt bele a népénektárba, a
SzvU-, vagy a Hozsanna kinálta énekvilágba. Talán azért is mert idegenkedett
annak a dallam és szövegvilágától, amit nem tudott sajátjának elfogadni.
Ezek az énekek a 16-17 századtól  kezdve (tisztelet a kivételnek) bánatot,
kesersűgéset tartalmaznak. Valamiképpen összefüggnek az akkori magyar
társadlmi-politikai helyzettel. Sajnos hiányzik belőlük az evangélium
örömhírének légköre. Fiataljaink egy más történelmi és kultúrális közekben
nőttek (és nőnek) fel, ahol segíteni kell nekik megtalálni azokat a
szövegeket és dallamokat, amelyekkel leginkább ki tudják fejezni lelkük
vallási tartalmait.
Én ahhoz a generációhoz tartozom, amely mindezeket a történelem folyamatában
is láthatta, tapasztalhatta. De tapasztaltam azt is, hogy a magyar fiatalok
ezrei tértek meg és erősítették hitüket a most sokak által elitélt gitáros
muzsikán. Tessék gondolni az ifjúsági világtalálkozókra, amikor a Szentatya
miséin a fiatalok százezrei énekelnek Uram bocsá' gitáros énekeket, vagy a
taize-i találkozókra, a nagymarosi találkozókra és még sok számos eseményre.
Még egyetlen alkalommal sem sulytott le rájuk az Isten haragjának a villáma.
Én azt tanácsolom, semmiből sem csináljunk nagyobb ügyet, mint amekkora és
főleg ne akarjuk kiönteni a fürdővizzel a gyermeket.
A magam részéről a híres angol konvertita, Chesterton elvét vallom: 
katolikus egyház kötőszava nem a vagy-vagy, hanem a nemcsak-hanem-is".
Nemcsak a hagyományos népénektár, nemcsak a gregorián, nemcsak a gitár,
hanem mindegyik megfelelő helyen és módon. A lényeg: mindegyik művészi
szinten (vagyis megfelelő szakmai felkészültséggel) és kellő áhitattal
szólaljon meg.
Záradékul még egy szó a paragrafusokhoz, a rubrikákhoz való ragaszkodásról.
Ünnepeink alakalmából, a prédikációra való készületek során át szoktam nézni
 hogy egy adott liturgikus esemény honnét indult el, hogyan alakult ki, amig
a mai megjelenési formáját elérte. Azt tapasztalom, hogy az élő liturgia
folyamatosan alakul, változik, hiszen a folyamatosan alakuló - változó
hívőnek kell benne megnyilvániulnia. Azt hiszem, hogy bizonyos határokon
belűl engedjük fejlődni a liturgiát és ne akarjuk lebénítani azt. A  II.
Vatikáni Zsinat liturgikus reformja az erőteljes német nyelvterületi
liturgikus reformmozgalom kezdeményezéseiből nőtt ki, amikor is meglehetősen
keményen döngették a szabályokat. Azt gondolom, hogy vannak, amihez nem
szabad nyúlni (pl. a szentmise, szentségek lényeges elemei), de nem látom
értelmét ahhoz ragaszkodni, amit hagyni kénne kitenni (persze megfelelő
kontrollal) a fejlődés törvényének. Nekem borsózik a hátam mindenfajta
inkviziciós jellegő megnyilvánulástól, amikor máglyán akarják elégetni
azokat, akik másképpen gondolgoknak, vagy cselekszenek. Isten végtelenül
tiszteli az ember szabadságát, amivel ő ajándékozta meg eszes teremtményét.
Nem jó, ha Istent ezen vontakozásban überelni akarjuk.
Úgy gondolom, hogy szűklátókörüségre és a kreativitás hiányára vall, ha nem
látunk tovább a szabályoknál, mivel nem az ember van a szabályért, hanem a
szabály van az emberért. Ebből az is következik, ahogy a régi rómaik
mondták: Változnak idők, és benne változunk mi is. Talán érdemes ezt a
liturgia fejlődésére is alkalmazni. 
Amit leírtam több évtizedes lelkipásztori és ifjúsági munka nyomán alakult
ki bennem. Azért is irom a nevem alá jelenlegi feladatköreimet.
Tisztelettel minden olvasónak
Horváth József
a Martineum Felnőttképző Akadémia igazgatója, Szombathelyi Egyházmegyei
ifjúsági referense, a Nyugat-magyarországi Katolikus Ifjúsági Régió (ide
tartozik a szombathelyi, a győri, a veszprémi egyházmegyék, valamint a
Pannonhalmi Területi Apátság) vezetője 
www.martineum.hu