Subject: [Liturgia] Egy-két pontosítás

From: Rihmer Zoltán <[email-masked]>
Date: Wed, 17 Mar 2004 05:44:48 +0100 (CET)

Kedves listatagok!

   1. Ilyés Zsolt idézte az Istentiszteleti Szent
Kongregáció (SCCD = "Sacra Congregatio pro Cultu Divino")
"Liturgicae instaurationes" kezdetű, a II. Vatikáni Zsinat
"Sacrosanctum Concilium" (= SC) rendelkezésének helyes
végrehajtására 1970 szeptember 5-én kiadott instrukciójából
(= LI) a 3. c) pontot, amelynek szövegében külön is kiemelte
az "új zenei formák használata", az "aktuális ízlés", a
"fiatalokkal és gyerekekkel végzett misék", valamint a
"nemcsak a szöveg, de a dallam, a ritmus és a hangszerek is
(alkalmazkodnak)" szavakat. A latin szövegből készített
fordítása alapvetően jó, megjegyzem azonban, hogy az
"Episcoporum Conferentia statuat aliquem cantuum indicem"
állítmánya nem megengedő, hanem előíró (vagyis "állítson
össze" - erre a kötelezettségre, amelyet a későbbi
dokumentumok is hangsúlyoznak, már volt alkalmam utalni),
továbbá szerintem a "hodierno hominis animo accommodatis"
kifejezésben az "animo" inkább "lelkület"-et jelent, nem
pedig "ízlés"-t. Egyébként az Egyház tudomásom szerint ízlés
dolgában sohasem nyilatkozott, különösen nem ilyen elvi
éllel (a gregoriánt sem "ízlés" okán tekinti saját zenéjének).
   A kiemelt szavakból és az idézet bevezetéséből (utalás az
SC 34. és 38. pontjaira) úgy tűnik számomra, mintha a
levélíró szerint ezek a lehetőségek egyrészt nem valósultak
volna meg (kellőképpen), másrészt az idézett előírások
alapján bárkinek lehetősége volna az említett adaptációk
elvégzésére. Mivel pedig bevezető soraiban Ilyés Zsolt
felteszi a kérdést: "Vehető-e más ordinárium-szöveg (Kyrie,
Gloria stb) mint a "hivatalos"?", felelet helyett azonban
csak az idézetet közli, levele úgy is érthető, hogy az LI
szellemében a válasz igenlő.
   Nos, a félreértések elkerülése végett hadd idézzem az LI
3. pontjának azt a négy bekezdését, amelyet Ilyés Zsolt NEM
fordított le:

   "3. A legnagyobb tisztelettel kell kezelni azokat a
liturgikus szövegeket is, amelyeket az Egyház állított össze
[vagyis amelyek nem a Bibliából származnak - R.Z.], ezért
senkinek sem szabad önkényesen megváltoztatni, mással
helyettesíteni őket, hozzáadni vagy elvenni belőlük.
   a) A Mise rendjét (Ordo Missae) különös módon meg kell
tartani. A benne található formulákon a nyilvános
fordításokban semmilyen módon, még énekes mise címén sem
lehet változtatni. Egyes részeit viszont - amilyenek a
bűnbánati cselekmény, az eukarisztikus imák, az akklamációk,
a mise végi áldás - több eltérő formula közül lehet
kiválasztani, amint ez az egyes rítusoknál a maguk helyén
jelezve van.
   b) A bevonulási és az áldozási ének a Graduale
Romanumból, a Graduale simplexből, a Missale Romanumból vagy
a püspöki konferencia által jóváhagyott szöveggyűjteményből
(textus collecti) vehető. Ezek a konferenciák azonban a mise
bemutatásához szükséges énekek kiválasztása során ne csak
azt tartsák szem előtt, hogy azok megfelelnek-e az időknek
és a különböző liturgikus alkalmaknak, hanem ügyeljenek a
hívek igényeire is, akik használni fogják őket.
   [Itt következik az Ilyés Zsolt által idézett c) pont első
bekezdése.]
   Mert bár az Egyház a szent zene egyetlen fajtáját sem
zárja ki a liturgikus cselekményből, mégsem szabad azonban
bármely zenét, illetve éneket vagy hangszeres zenét
ugyanolyan fokban alkalmasnak tartani az imádság táplálására
és Krisztus misztériumának kifejezésére. Ezek rendeltetése
ugyanis az istentisztelet végzésére irányul, s ezért
szentnek és esztétikusnak kell lenniük, feleljenek meg a
liturgikus cselekmény szellemének és egyes részei
természetének, ne akadályozzák az egész közösség tevékeny
részvételét, és irányítsák az értelem figyelmét és a szív
érzelmeit az alattuk zajló szent cselekményekre."

(Noha a dokumentumnak van [hivatalos!] magyar fordítása, az
annyira pontatlan és hibás, hogy én is inkább a sajátomat
közöltem.)

   Így persze egészen más olvasatot nyújt ugyanannak az
instrukciónak ugyanaz a helye. Én megértem, hogy Ilyés
Zsoltnak elsősorban az általa idézett szövegrész nyerte meg
a tetszését, mégsem gondolom túlzottan szerencsésnek, hogy
az ezzel ellentétes tartalmú és az általam korábban idézett
egyéb dokumentumok előírásaival szinte szó szerint egybevágó
bekezdéseket nem tartotta érdemesnek a lefordításra. Erre
talán még az sem szolgál elegendő magyarázatul, hogy a 3.
a)-b) pont az "Enchiridion documentorum instaurationis
liturgicae" szövegközlésében egy másik - nevezetesen az
előző - oldalon (I 706) található.

   2. A gyermekmisékre vonatkozó 1973 november 1-jei 
"Pueros baptizatos" direktóriumból Ilyés Zsolt a 30-32.
pontokra utal (erre e legutóbbira a gépzenével kapcsolatban
magam is hivatkoztam). A 31. pontban valóban az olvasható,
hogy a Gloria, a Credo és a Sanctus esetében "adhibere licet
cum modis musicis aptas interpretationes populares ab
auctoritate competenti receptas, etiamsi in omnibus cum
textibus liturgicis non concordent", vagyis "szabad
alkalmazni megzenésített formában olyan megfelelő népnyelvi
fordításokat, amelyeket az illetékes hatóság elfogadott,
jóllehet nem mindenben egyeznek meg a liturgikus
szövegekkel" Csakhogy a direktóriumnak ez a mondata ma már
nem hatályos! Nem véletlenül hívtam fel a figyelmet és
idéztem hosszasan az Istentiszteleti és Szentségi Fegyelmi
Kongregáció 2001 március 28-ai "Liturgiam authenticam"
instrukcióját
(= LA) - legalább ezt érdemes lett volna elolvasni abból a
30 levélből... Az LA 8. pontja ugyanis az 1994-es
"Variatetes legitimae" instrukció
(= VL) kivételével hatályon kívül helyez minden más, a
liturgikus fordításokra vonatkozó korábbi előírást, maga
pedig kifejezetten tiltja a liturgikus szövegek átköltését.
A hitvallást külön is megemlíti (65. p.):
"A Credót azzal a pontos szövegezéssel kell lefordítani,
amellyel azt a Latin Egyház hagyománya felruházta."

   3. Ami a liturgikus adaptációkat illeti, ezek
megítélésében szintén sokat változott az Egyház álláspontja
a hetvenes évek óta. Azok a lehetőségek, amelyeket Ilyés
Zsolt az új zenei formákkal és a népek szellemiségével
kapcsolatban hangsúlyoz, a VL és az LA értelmében elsősorban
a nyugat-európai kultúrkörön kívüli (pl. afrikai,
dél-amerikai, ázsiai) népekre vonatkoznak. Furcsa is volna a
Katolikus Egyház liturgiájának inkulturációjáról beszélni
ott, ahol az nemcsak 1000-1500 éve folyamatosan jelen van a
kultúrában, hanem alapvetően befolyásolta, sőt meg is
határozta azt. Ismét idézet következik
(LA, 4-5. p.):

   "[4.] A Második Vatikáni Egyetemes Zsinat tanácskozásai
során és határozataiban különleges jelentőséget
tulajdonított az olyan liturgikus szokásoknak, egyházi
hagyományoknak és keresztény életszabályoknak, amelyek azon
- különösen keleti - részegyházak sajátjai, amelyek
tiszteletreméltó ősiségükkel tűnnek ki és amelyek ezért
különféle módon az atyák közvetítésével az apostoloktól
származó hagyományt képviselik. A Zsinat azt kívánta, hogy
hagyományait e részegyházak mindegyike épségben és
érintetlenül őrizze meg; ezért amikor megkövetelte a
különféle rítusoknak a józan hagyomány szerinti
felülvizsgálatát, azt az alapelvet is kimondta, hogy csak
olyan változtatásokat szabad bevezetni, amelyek a sajátos és
szerves fejlődést segítik elő.  Ugyanezt az éber
gondoskodást kívánja meg a Latin Egyház, és különösen a
római rítus liturgikus szokásainak, egyházi hagyományainak
és fegyelmének védelme és hiteles módon történő
továbbfejlesztése. Ugyanezt a gondosságot kell alkalmazni a
liturgikus szövegek, különösen a "Római misekönyv"
népnyelvre fordításának munkája során is, amely misekönyv
továbbra is a római rítus integritásának és egységének
legkiemelkedőbb jele és eszköze.
   [5.] Alighanem biztonsággal kijelenthető, hogy már maga a
római rítus is értékes példája és eszköze a valódi
inkulturációnak. A római rítusnak ugyanis megvan az a jeles
képessége, hogy magába fogadja a különböző népek és a
keleti, ill. a nyugati részegyházak szokásaiból és
szellemiségéből átvett szövegeket, énekeket, gesztusokat és
rítusokat egy olyan harmonikus egységbe, amely túllép az
egyes régiók határain. Ez a képesség különösen szembeötlő a
könyörgések esetében, amelyek lehetőséget nyújtanak az
eredeti körülményekből fakadó korlátok meghaladására, hogy
ezáltal bármely hely és kor keresztényeinek imádságaivá
váljanak. A római rítus önazonosságát és egységes
kifejezésmódját a liturgikus könyvek összes fordításának
elkészítése során a legnagyobb gondossággal meg kell őrizni,
nem mint valamiféle történelmi emléket, hanem mint az
egyházi közösség és egység teológiai valóságainak
megnyilvánulását. Az inkulturációs munkát, amelynek része a
népnyelvekre való fordítás, éppen ezért nem szabad új
rítusfajták vagy -családok bevezetésére irányuló
lehetőségnek tekinteni, hanem ellenkezőleg: figyelembe kell
venni, hogy minden kulturális vagy lelkipásztori
szükségletből született adaptáció a római rítus részét
képezi, s ezért azt ebbe harmonikusan kell beleilleszteni."

   4. A hatályon kívül helyezett szövegrészhez Ilyés Zsolt
szerencsére hozzáteszi: "Ez a változat is a helyi püspök,
Püspöki Kar jóváhagyására szorul (ne önkényesen szabdaljuk,
alakitsuk a szöveget)." Igen, ez a liturgikus jog
alapállása. A püspöki jóváhagyás azonban megadható egy
egyházzenei kidvány puszta megjelentetésére és megadható
annak liturgikus használatban való alkalmazására is, a kettő
között azonban óriási különbség van. Ami a Decsi Bálint
által legutóbb említett ún. "gitáros Kék könyvet" és annak
püspöki jóváhagyását illeti, egy szerencsés véletlennek
köszönhetően ismét abba a helyzetbe kerültem, hogy
eloszlathassam a vele kapcsolatos félreértéseket.
   Nemrég ugyanis magánlevélben megkeresett a lista egyik
olvasója és éppen e kiadvány jogi természete felől
érdeklődött. Azt feleltem neki, hogy nézze meg a jóváhagyás
pontos szövegét, mert nem biztos, hogy az magára a
liturgikus használatra is vonatkozik. Mivel nekem nincs meg
a Kék könyv, arra kértem őt, kétség esetén forduljon
püspökéhez vagy elöljárójához. Válaszában az illető megírta
a jóváhagyás pontos szövegét: "Egyházi engedéllyel. Dr.
Várszegi Asztrik főapát, püspök" Lehet, hogy a könyvet nem,
a főapát urat azonban jól ismerem, így rögtön továbbítottam
is neki a kérdéseket. Az ő válaszát idézem most, az ide nem
tartozó részletek elhagyásával:

   1. Kérdés: "Egy püspök engedélye mindenüttre érvényes,
vagy csak saját területére? (Tudtommal más országokhoz
tartozó magyar közösségek is használják e könyet.)"
   Válasz: "Az engedély természetesen csak arra a területre
érvényes, ami a jog szerint Pannonhalmát megilleti, de a
kérdés akadémikus, a válasz semmit sem változtat azon, hogy
hol, milyen gyakorisággal használják a könyvet. Vulgata
lett, ezt magam is tapasztaltam. Kérlek, olvasd el
bevezetőjét, melyet Déri András barátunk írt,egy kicsit
sugalltam gondolatait [...]."
   2. Kérdés: "A szentmise énekei címszó alatt (407.old),
például ott, hogy Gloria - Dicsőség, ilyen énekek is
szerepelnek: "Bejött Jézus", "Így szólnak az angyalok", "Ki
tudná megmondani", "Tied a dicsőség". Ezeknek a énekeknek
szövegei nagy mértékben eltérnek a a misekönyvben előírt
szövegtől."
   Válasz: "Ezek a szövegek csak általános használatra
lettek engedélyezve és nem liturgikus használatra. A
tárgymutatóban található felsorolás inkább egy-egy témához
rendel hozzá énekeket. Úgy, amint a Hozsannában is a
miseénekeknél találhatók strófák Szent vagy-ra, Isten
bárányá-ra de nem helyettesíthetik a liturgikus szövegeket."

   Nagyon örülnék neki, ha mindenki, akinek valamilyen
problémája van a liturgikus előírásokkal, meg tudná kérdezni
papját, plébánosát, püspökét azok pontos tartalmáról,
természetéről, értelméről és céljáról. Minthogy azonban erre
csak keveseknek nyílik lehetősége, s akkor sem biztos, hogy
(megfelelő) választ kapnak, nagy a felelőssége azoknak, akik
képesek ezt a hiányt pótolni. Bizonyára egyhangú, sőt
idegesítő dolog ezen a listán folyton csak arról olvasni,
hogy mit, hol, hogyan és hányszor nem szabad csinálni a
liturgiában. Mégis úgy gondolom, hogy ezt a hálátlan
feladatot is el kell látnia valakinek. A többiről, a
lényegről úgyis sokkal többen tudnak és mernek érdemben
nyilatkozni. Bízom benne, hogy a levelezőlistán teret kapó 
ö s s z e s  megnyilatkozás kontextusában az önmagukban nem
túl izgalmas jogi fejtegetések is a helyükre kerülnek.

Rihmer Zoltán