Subject: [Liturgia] vázlatpontok

From: pasaret <[email-masked]>
Date: Mon, 15 Mar 2004 12:36:14 +0100

Kedves Listatagok!

A liturgikus énekre vonatkozó eszmecsere kapcsán - a rövidség kedvéért -
csak vázlatosan utalnék néhány problémára, felvetésre, ezért a finomító
jelzőket jócskán kihagytam. Ha ezek hiánya miatt diktatórikusnak
látszanak megjegyzéseim, akkor az a spórolás eredménye, és nem másé.

1. Sajnos egyik weblapon sem találtam meg a pápa legutóbbi levelét az
egyházzenére vonatkozóan, de abban - úgy emlékszem - azt írja, egy
egyházi ének annál inkább liturgikus, minél inkább közelebb áll a
gregoriánhoz.

2. A liturgikus zene az Isten kinyilatkoztatott szavának hordozója, és
így azt elsősorban nyitottsággal és hittel kell fogadni,
nem pedig érzelemmel.

3. A magyarországi gitáros zene általában utánzatok nyomán született,
nem egy nagy alkotó szerezte ezeket a dalokat, aki pl. képzést kapott a
zeneszerzés művészetéről, összhangzattanról, hanem valaki, aki
megpróbált valami hasonlót készíteni, mint ez vagy az. A magyarországi
gitáros - vallásos - énekek  nem hiszem, hogy minőségben mérhetők
lennének pl. az Omegához vagy más, az adott korszakban kiemelkedő
"profán" alkotáshoz, így logikátlan az az érv, hogy Bach ma ebben a
stílusban dolgozna, mert akkor ő nem lenne Bach, hanem csak egy
harmincadrangú dalszerző.

3. A gregorián és a - hiteles (!) - népénekkincs rendelkezik azzal az
előnnyel, hogy teológiailag, esztétikailag letisztult, így mentes a
korszellem esetleges negatív befolyásától, ami pl. a XIX. század
népénekeire nagyon is rányomta bélyegét, és ezzel megfosztotta őket
egyetmességüktől.

4. E mérce eldöntés nem lehet a papság, a hívek feladata, ezt hozzáértő
teológiailag és művészileg képzett szakembereknek kell mérlegelniük. Pl.
A papot azért mert pap, nem kérjük meg a templom villanyvezetékének
szerelésére, művészi díszítésére - mondván, hogy az is hozzátartozik a
templomhoz -, mert általában nem ért hozzá, hanem illetékes szakembert
hívunk segítségül, és megbízunk benne, hogy felelőséggel dolgozik.

5. A hívek azt fogadják el, amit a helyi Egyház egyetemesen és
következetesen felvállal, amire őket szeretettel és türelemmel tanítja.
Máriaradnán egy búcsú alkalmával a magyarok Ó, Nagyasszony nemzetünk
reményét énekelve vonultak be a templomba, míg a horvátok anyanyelvükön
énekelték a A. Szt. Tamás himnuszát: Imádlak és áldlak Isten rejtelem...
- ezt tanították nekik, ebben nőttek fel - ezért hatalmas pl. a pap, a
kántor, a hitoktató felelősége atekintetben, hogy kienk mit tanít meg.
Évtizedekre befolyásolni tudja a hitéletet.
Vagy Taize. Ha ez a közösség nem vállalja fel az igényes, gregoriánhoz
igen közel álló énekkultúrát, énekelné ma valaki ott: Adoramus te
Christe - ráadásul latinul!

5. Akkor - véleményem szerint -, hol lehet a helye a gitárnak, a
hivatalossá nem nyilvánított népéneknek?

a. Azt biztos, hogy nem a szentmisében és a zsolozsmában, mert az nem a
kisérletezés helye. A pápa így ír - épp a művészetek kapcsán - az
Eucharisztiáról szóló körlevelében: "Mindazonáltal az alkalmazkodás e
jelentős művének mindig szem előtt kell tartania a kimondhatatlan
Misztériumot, melyhez minden nemzedéknek mérnie kell magát. A ,,kincs''
túlságosan nagy és drága ahhoz, hogy kísérletezésekkel vagy az illetékes
egyházi hatóság által jóvá nem hagyott gyakorlatokkal az elsilányítás
vagy meghamisítás veszélyének tehetnénk ki."

b. Szentségimádás, litánia, közösségi imádságok, itt próbáljuk ki
mindazt, ami születik, és ha ott korban, stílusban széppé, egyetemessé
és igazzá lesz egy alkotás, akkor engedély után fogadjuk be a hivatalos
liturgiába.

6. És ami a legfontosabb: ha nem tudjuk pasztorálisan, pedagógiailag az
adott esetben talán silánynnak tűnő gyakorlatot úgy átalakítani, hogy
helyére valamilyen pozitív tapasztalatot, lehetőséget adjunk, akkor
inkább ne nyúljunk hozzá, mert ilyen esetben csak kárt teszünk.

Szeretettel:

fr. Peregrin