Subject: [Liturgia] Nagyböjt 1. vas.

From: Gegő I. Julianus <[email-masked]>
Date: Tue, 11 Mar 2003 08:43:50 +0100 (CET)

Kedves Testvérek!

Fogadjátok szeretettel ezt a Nagyböjt 1. vasárnapjáról szóló kis 
töprengést nagyböjti jókíváságként:
julianus

Hozzám kiált 

        Az egész húsvéti id&#337;szakot a liturgia az üdvösség napjának 
nevezi. E napra virradva, Nagyböjt els&#337; vasárnapján (A év) az 
evangéliumban (Lk 4,1-13) a megkísértett Jézus jelenik meg. A Sátán 
fokozatosan tárja fel szándékát: el&#337;ször a mindennapi kenyérben, 
majd a világ hatalmában keresend&#337; biztonságra és az igaz Isten 
megtagadására akarja rávenni Jézust. Végül azzal kísérti: ha nekem 
nem hiszel, s ha valóban te vagy az Isten Fia, akkor ugorj le a templom 
ormáról, hadd lássuk, megmenthet-e az Isten? Jézus megkísértésében 
ráismerünk a mi kísértéseinkre, harcaiban pedig a mi harcainkra. A 91. 
zsoltár ezt a harcot énekli meg, mely végigvonul az egész vasárnap 
liturgiáján (Introitus, Olvasmányközi ének, Traktus, Communio, 
Completorium).
       Ezen a vasárnapon az Egyház Krisztussal és a Lélek erejével 
kivonul a pusztába. Kivonulás a biztonságból a bizonytalanságba. Az 
els&#337; pusztai élmények a Szentírásban Káinnál kezd&#337;dnek. A gyilkosság 
után Isten szám&#369;zi Káint: Kóbor bujdosó légy a földön! (Ter 4,12). A 
bábeli nyelvzavar után szétszéleszti az uralomra tör&#337;ket (Ter 11,8). 
Hasonlóan járt Ábrahám szolgálója, Hágár, akit elküldtek a háztól, és 
össze-vissza bolyongott Beerseba pusztájában (Ter 21,14). Az 
Olvasmány (MTörv 26,4-10) is így kezd&#337;dik: Kóborló arám volt az én 
atyám 
       Ezek a pusztában kóborló, bujdosó emberek a kínkeserves nihilt, a 
szám&#369;zetést, az ismeretlen, idegen földön való kiszolgáltatottságot, a 
hazátlanságot, az értelmes cél hiányát, az Istent&#337;l és mindenkit&#337;l való 
kétségbeesett távollétet tapasztalták meg.

        Az Olvasmány &#337;si hitvallás formájában leírja az els&#337; izraelita 
istenélményt: Isten meghallgatta kiáltásukat, kihozta &#337;ket Egyiptomból, 
és bevezette egy tejjel-mézzel folyó országba. Az útról, a pusztai 
létükr&#337;l nem szól. Csak annyit mond, hogy Isten Szabadító Isten. Látta 
nyomorúságukat, meghallgatta kiáltásukat és kivezette &#337;ket onnan. Itt 
már nem szám&#369;zetésr&#337;l, hanem er&#337;s kézzel való vezetésr&#337;l és 
oltalomról van szó. Viszont számukra sem volt akadálymentes a pusztai 
lét: megharcoltak a hitetlenség és az Isten elleni lázadás kísértéseivel: 
miért hoztál ki minket Egyiptomból? Azért, hogy szomjan veszíts 
minket? (Kiv 17,3); Egyiptomban legalább volt víz S ekkor Mózes az 
Istenhez kiáltott
       A pusztai létünkben felismerhetjük, hogy magunkat nem 
menthetjük meg, végveszélyben vagyunk, s ekkor feltör bel&#337;lünk a 
kiáltás. Ezzel kezd&#337;dik (Introitus) az els&#337; vasárnap:
Hozzám kiált, és én meghallgatom &#337;t,
megmentem és megdics&#337;ítem &#337;t. (Zsolt 91,15)

       Kiált, mint Ábel kiontott vére (Ter 4,10), mint Izrael fiai az egyiptomi 
szolgaságból (MTörv 26,7  Olvasmány), mint Mózes a pusztában, 
amikor a nép éhségt&#337;l zúgolódott és támadta &#337;t (Kiv 17,4). Ez az 
ártatlan kiáltása a  nyomorból, a kiszolgáltatottságból, a 
megalázottságból, a rémületb&#337;l és a kétségbeesésb&#337;l. Isten 
meghallgatja, megmenti és megdics&#337;íti &#337;t. Nem engedi, hogy 
meghaljon, hisz &#336; adja az életet: oltalma leszek, mert ismeri nevemet 
(Zsolt 91,14).
&#336; testi mivoltának napjaiban imáit és könyörgéseit nagy kiáltással és 
könnyhullatással bemutatta annak, aki megszabadíthatta &#337;t a haláltól; 
és meghallgatást is nyert hódolatáért. (Zsid 5,7)

        Az Introitusban Krisztus kiált az Atyához a mi nevünkben is. Ezért 
tudunk mi is mezítelenségünkben, tehetetlenségünkben, 
védtelenségünkben vele együtt a pusztából bizalommal kiáltani 
üdvösségünkért és életünkért. Ha kiáltunk, hozzá hasonlóan a 
Magasságbeli oltalmában menedékre találunk. A vadászok t&#337;rében 
(Zsolt 91,3), az éjszaka rémében (5), a sötétben járó, romlásban 
lakozó (6) Kísért&#337; nem árthat, mert pajzs és páncél az Úr h&#369;sége (4)
        A harc megéneklése után (3-13) a zsoltárban felragyog a húsvéti 
gy&#337;zelem: Napok teljességével áldom meg és megmutatom neki 
üdvösségemet (16). Ez a húsvéti öröm jelenik meg a Communio-ban. A 
szentáldozásban megadatik a kegyelem, hogy pusztai létünkben 
Istenre hagyatkozzunk, miként Egyszülött Fia, akit megmentett és a 
föltámadásban megdics&#337;ített (14-17).

        Íme majd magamhoz édesgetem, kiviszem a pusztába, s a szívére 
beszélek (Oz 2,16). Pusztai létünk rádöbbent arra, hogy életünkben az 
abszolút biztonságot nem a kenyér, a hatalom és a tekintély adja, 
hanem a Magasságbelibe vetett hit, remény és h&#369;séges szeretet.