Subject: [Liturgia] hamvaszkodás

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Fri, 27 Feb 2004 13:13:13 +0100

Kedves Listatagok!
    Volt kápláni helyemen, ahol három mise volt hamvazószerdán, ez volt a gyakorlat: az első reggeli misén megáldottuk a hamut (a második könyörgéssel: áldd meg EZT A HAMUT), a másik kettőn pedig az első könyörgést mondtuk (amikor híveid fejére hamut hintünk áraszd RÁJUK szent áldásodat) és nem hintettük meg a hamut szenteltvízzel. Mindhárom esetben a homilia után volt a hamvazás. Vasárnap egyházmegyénkben nem szokás hamvaszkodni (hiszen az nem bűnbánati nap), de kötelező az ünnepélyes bevonulás a kereszttel a Mindenszentek litániájának éneklésével, amire az introitus és a kollekta következik (bűnbánati cselekmény nélkül).
    A hamvaszkodás alatti orgonaszó valóban szabálytalannak (talán kissé giccsesnek is) tűnik, hiszen a fül és a szem böjtje ugyanúgy szerves része a nagyböjnek. Aki nem kedveli a Hamvaszkodjál hívő lélek című éneket, veheti a misekönyv antifónáit zsoltártónusra vagy az ÉE 528 és 529 antifónákat vagy az ÉE 63 éneket. (Nálunk egy év alatt a falusi nénik elsajátították a teljes ÉE repertoárt, sőt még az introitusok könyvét is. Pedig kottát egy sem tud olvasni és mégis pontosan, élvezettel éneklik minden vasárnap saját introitusát, kommunióját. Mindez a kántor szorgalmának és lelkesedésének köszönhető aki autodidakta, oklevele nincs. Hasonló reformot a horvát énekkarral is csinált. Egyedül a német énekrepertoár maradt a régi. Sikerült bevezetni az időnkénti latin miséket is.)
    Falumban én vezettem be a vasárnapi póthamvaszkodást a mise záróéneke alatt, hiszen szerdán sem az iskolás gyermekek, sem a munkaviszonyban lévők nagy része nem tud eljönni, így soha nem hamvaszkodhatnának és nem találkoznának ezzel a szokással, amely talán így idővel ki is halna. Ezért hát plébánosom is elfogadta ezen lelkipásztori szempontot.
    Mindenkinek áldott Nagyböjtöt kívánok.
Kovács Ervin, káplán

---

From: Biacsi Dávid SJ <[email-masked]>
Date: Fri, 27 Feb 2004 16:11:25 +0100

Kedves Listatagok,
 
Kovács Ervin újabb megszólalása végre ösztönzést adott ahhoz, hogy
beszámoljak arról a liturgiáról, amivel Franciaországban találkozom. Magam
is a szabadkai egyházmegyében szívtam magamba a liturgikus hagyományt és a
látható egyházról szóló egyházképet, annál nagyobb megdöbbenés ért, amikor
egy olyan társadalomban élő -- élni vágyó -- részegyházzal találkoztam,
aminek az identitásához kisebb megszakításokkal több mint kétszáz éve
valamilyen mértékben hozzátartozik a vallástalanság, a "laicité".
 
Ömlesztve adom át tapasztalataimat, és elnézést kérek a
strukturálatlanságért; levelemben egy számomra korábban nem ismert római
rítusról és katolikus részegyházról szeretnék beszámolni.
 
Ervin említette egyszer, hogy nem misézik reverenda nélkül -- magam is,
hacsak tehettem, Magyarországon karingben és talárisban ministráltam. Ezzel
szemben Franciaországban még SOHA nem láttam sem reverendát, sem szimárt,
még püspökön sem, szentelendő papon, diakónuson sem! Kapaszkodjatok meg:
vasárnapi rendszeres tridenti rítusú misén sem misézett a pap reverendában!
Továbbmegyek: dalmatikát sem láttam még! A diakónusok kizárólag albát és
stólát viselnek, még a szentelésükkor sem kapnak dalmatikát! A tunicelláról
szükségtelen beszélnem. A vállkendő ismeretlen. Kazulát plébániatemplomokban
csak a főcelebránson láttam, a koncelebránsok mind albát és stólát viselnek;
ezzel szemben közösségi miséken nem használnak kazulát. Ministránsokat --
gyerekek -- csak a tridenti misén láttam. Karinggel, palásttal nem
találkoztam.
 
A gesztusok között térdelést és térdhajtást egyszer-kétszer láttam. A hívek
között vannak nagyon kevesen, akik térdelnek a konszekráció alatt.
Papszenteléskor a litánia alatt a szentelendők arcra borultak, a
presbitériumban levő papok térdeltek, de mindenki más állt. Az
oltáriszentséget sehol sem üdvözlik térdhajtással. A mise alatti három
térdhajtást csak két papnál figyeltem meg. A misekönyvben előírt
főhajtásokat sehol sem láttam. Meghajlás sincs az áldás alatt, csak be- és
kivonuláskor az oltár felé.
 
Nem tudom, hogy miért köt bele annyira a dikasztérium a római misekönyv
angol fordításába, hiszen a francia számos esetben teljesen eltér a
rómaitól! A legjelentősebb eltérések: az Oremus-t szabadon adják vissza:
"foglaljuk össze imánkat, imádkozzunk újra az Úrhoz, imádkozzunk együtt...";
a könyörgéseket lezáró doxológiák teljesen arbitrálisak ("a mi Urunk Jézus
Krisztus, a te Fiad által, aki veled él és uralkodik..." helyett gyakran
csak "Krisztus által" vagy "Krisztus, a mi Urunk által"); az olvasmányok
után soha sincs "ez az Isten igéje -- Istennek legyen hála", hiszen minden
általam kérdezett francia azt mondja, hogy csak az Evangélium az Isten igéje
(vajon ezek a franciák tudják-e, hogy az egész latin rítusú világegyház
erről mit vall?); a nagyböjti tractus (is) válaszos ének. A confiteort
szinte egyáltalán nem használják, helyette valamilyen Kyriét énekelnek. A
bort eleve a kehelybe töltik, csak a vízhez használnak ampolnát;
felajánláskor a kenyér és a bor felajánlását gyakran összevonják; több
kehely átváltoztatásakor gyakran csak az egyikben levő bort vegyítik vízzel
(fogalmaink szerint érvényes ilyenkor a csak bort tartalmazó kehelyben a
konszekráció?); általában nincs kézmosás!; a "fogadja el az Úr kezedből az
áldozatot..." kezdetű válasz a francia misekönyvben mindössze: "Isten
dicsőségére és a világ üdvösségére"; a kánonok közül az elsőt és a
negyediket soha nem hallottam; a kánon átváltoztatás utáni részét a miséző
tetszése szerint többször énekelt akklamáció szakít(hat)ja félbe, pl. "Küldd
el Lelkedet a kehelyre, küldd el Lelkedet a kenyérre" és "Küldd el Lelkedet
népedre, küldd el Lelkedet egybegyűlt népedre", amelyeket a celebráns
előénekel és a közösség megismétel, majd a celebráns folytatja a kánont.
Közösségi miséknél sajnos egyes papok a misekönyvet rendszeresen körbeadják,
és a koncelebráló papok szövegeit a szentmisét ünneplő (kis)közösség tagjai
(szerzetesek, világiak, egyetemisták stb.) olvassák. Végül a záró doxológiát
gyakran minden jelenlevő együtt mondja a celebránssal.
 
A Miatyánkot a hívők nagy része a paphoz hasonlóan széttárt kezekkel
imádkozza. Közösségi misékben gyakran marad el a béke-kézfogásra szólító
felhívás és a békeváltás: a pap békekívánságát és a választ rögtön a
kenyértörés követi, ami így egészen közel áll a tridenti rítushoz, ahol a
kenyértörés fölött mondták a békeimát.
 
Az áldozás rendszeresen két szín alatt történik, ezt szépen valósítják meg.
A mise az utolsó Deo gratias-szal ér véget: nincs kivonulási ének, sem
magánhálaadás: a hívek azonnyomban távoznak a templomból. Ami értékes ebben
a szintén rómainak mondott liturgiában, az különösen az ének iránti igény:
gyakorlatilag nincs olyan szentmise, ahol a mysterium fidei-t ne énekelnék,
és általában még a Kyriét vagy a Sanctust is. Egyébként én úgy látom, hogy
-- a szimbólum, a hagyomány és a tekintély fogalmát nem ismerve, másképp
értelmezve vagy nem értékelve -- a számukra kiüresedett tartalmakat
leegyszerűsítik vagy elhagyják, a keletkezett űrt pedig énekkel igyekeznek
kitölteni. Ez abban is megnyilvánul, hogy pl. nincs vagy elmarad az áldás
étkezés előtt-után, de az újmisés áldás is teljesen ismeretlen; papok,
szeminaristák, szerzetesek általában semmilyen egyházi öltözetet sem
viselnek, nagyon kevés kivétellel: ezek között a legelterjedtebb a mindig a
felsőruhán (öltönyön-nyakkendőn) viselt bőrszíjra fűzött kis, művészi, néha
absztrakt vagy nonfiguratív fa- vagy zománckereszt (nem feszület); a püspök
öltözete az öltöny-nyakkendőn viselt mellkereszt. A papszentelésre
visszatérve: négy újonnan szentelt pap és két diakónus szentképén egy
semmilyen vallásos ellemmel sem rendelkező nonfiguratív festmény volt.
 
Katolikus körmenetek nincsenek; ezzel szemben a más vallásúak (hinduk,
konfuciánusok) körmeneteit (Ganésa isten tiszteletére, vagy a Hold-újév
alkalmából) nagy társadalmi érdeklődés övezi. Litániák,
rózsafüzér-ájtatosságok, oltáriszentség-tisztelet (monstrancia, szentségi
áldás) nincs. A szentgyónás mellett él a "meghallgatás" szolgálata, ami azt
jelenti, hogy szerzetesek vagy képzett világiak fogadják a templomban a
beszélgetni vágyókat.
 
Vannak olyan igen gyümölcsöző próbálkozások, ahol az evangélium után húsz
percnyi teljes csend nyújt alkalmat a személyes imára (az egyik kápolnában
vezetett elmélkedés segíti az ezt igénylőket), majd utána öt perc alatt az
egymás környezetében levők megoszthatják tapasztalataikat.
 
Eddig tart a beszámolóm. Jákó testvér, te éltél Franciaországban, bizonyára
hozzászólsz a fenti tapasztalatokhoz.
 
Osztom azoknak a társadalomtudósoknak a félelmét (pl. Noel Barber ír
jezsuita), akik szerint legfeljebb néhány évtized múlva még az indiai és az
afrikai egyházak is a mai nyugat-európai (francia?)
szekularizált-vallástalan társadalmi környezetbe fognak kerülni. Akik
számára a vallásos tapasztalat, értékek, szimbólumok ismeretlenek, azok a
vallásos emberek legmélyebb identitásával, életük értelmével, magatartásuk
zsinórmértékével, kultúrájukkal nem tudnak mit kezdeni, és ez egyesekben
ugyan egzotikum iránti kíváncsiságot, másokban azonban hatalmas frusztrációt
okoz. A szerencsétlen Tilos Rádió-esetek csak szélsőséges példái ennek a
kezeletlen frusztrációnak. Azt szoktam mondani, hogy boldogabb
társadalmakban nemcsak akkor megy valaki szakorvoshoz, ha egy fogfájás
okozta fájdalmai miatt válik kiállhatatlanná környezete számára, hanem akkor
is, ha a benne felhalmozott feszültségek teszik viselkedését
elviselhetetlenné, tolerálhatatlanná.
 
Sapienti sat. Az utolsó bekezdés miatt elnézést kérek azoktól, akik a listán
kizárólag liturgiával kapcsolatos üzeneteket szeretnének olvasni.
 
Üdvözlettel, Párizs szívéből, gyümölcsöző nagyböjti időt kívánva
Biacsi Dávid SJ