Subject: [Liturgia] megfontolások

From: Salamon László <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Mar 2004 12:31:12 +0100

Kedves és Tisztelt Mindenki!

Olvasva a hozzászólásokat, reakciókat, szeretnék én is néhány dolgot megfogalmazni: papként, egyházzenészként, papnevelőként (rítus és ének tanárként):

1. Egy kérdés: úgy tudom, hogy a MALEZI az ilyen jellegű kérdések koordinálásaként, szakavatott, hivatalos vélemény-adóként jött létre. Miért nem halljuk, olvassuk őket? Biztosan sok dolguk van, de mikor szóljanak hozzá, ha nem most? 

2. Valaki kérdezte, hogy miért nem cselekszünk végre, illetve hozott egy hasonlatot a nagy egyházzenészekről, hogy bezzeg azok kiadtak egy Cantus Cantorumot stb. A válasz ezekben a hozzászólásokban is keresendő: addig, amíg ilyen fontos, liturgikus kérdésekről úgy gondolkodunk, és cselekszünk, hogy "szerintem" ez így jó, ez úgy jó, addig a sok szabályt (hál Istennek valaki volt szíves végre felsorolni, köszönet érte) és megannyi könyvet felrakhatjuk a polcra, mert mindig van plébános és káplán atya, aki nem az Egyház liturgikus törvényei szerint misézik, hanem "szerintem". Most jön majd a Szent Három Nap, nézzétek meg, hogy mit fognak huzagolni, rövidíteni az atyák. (Pap vagyok, mondhatom.)
Miért volt nagy hatású a Ceciliánus Mozgalom, Harmathék munkája? Mert "akkor" az a világ volt, hogy a betartott törvények objektív talajul szolgáltak mindeféle művészi, színvonalas elmélyülésnek, reformnak. Mindez most lendületét veszteni látszik a pap, kántor "szerintem" hozzáállásával. Nem azt mondom, hogy ne gondolkodjunk, de felhívom a figyelmet az objektivitás hiányára. Subjectíve ennek a vitának soha nem lesz vége, mert ízlésekről, szép érzésről nem lehet vitatkozni. Itt pedig nagyon úgy néz ki, az érvek ebben merülnek ki. 

3. Objektivitás: vajon nem objektív-e, a klasszikus meghatározás: az egyházi zene szent, egyetemes és művészi? Nagy hátránnyal küszködünk ezen a téren, és most nemcsak a világtól eltanult subjektivitásra gondolok. Nézzétek meg akár a népénekes, akár gitáros kompozíciókat! Egy darab komponálásához zenszerzőre és nem akármilyen zeneértőre van szükség. Sajnos az egyházi célú zenealkotás gyakorlatilag leszakadt, elszigetelődött az általános zeneélettől, s a "zeneértők" körében - akik gyakran papok - mintha tökéletesen eltünt volna minden objektív kritérium arra nézva, mi tartható zeneműnek, és mi nem: önmagunk mércéi és megítélői lettünk. Ennek a következménye az olyan fájdalmas nívó-csökkenés Európa-szerte. 
Satya mondja, hogy a kisgyerek szívesebben énekli a ne félj, mert megváltottalak c. éneket, mint a boruljunk le és rettegve-t. A kisgyerek, tekintve, hogy nem érti a szöveget, szerintem ugyanolyan szívesen énekli mind a kettőt. De azt hiszem itt erről van szó: olyan módon felszínesek vagyunk már, hogy a népénekek szövegeit nem gondoljuk át, fárasztó utánnagondolni. Persze, hogy jobb a gügyögés, meg a Jézus, Jézus hallelúja (bocs, nagybőjt van). És ez csak a szöveg, de a dallam, Uraim és Hölgyeim, a dallam! Tényleg minden jó? Hol vagyunk már Kodály világától, aki a következő szavakkal utasította el a komponáló óvónő férc munkáját: "A Világért se szólnék egy rossz szót óvónőink ellen. Ismerem és nagyraértékelem hősies munkájukat. De fel kell világosítani őket arról is, hogy nem szabad a kicsinyek lelkében zenei gyomot ültetni..." És a hívek lelkében szabad, pusztán azért mert a táncdal akkordok miatt bejönnek a templomba? (biztos, hogy csak amiatt jönnek be a fiatalok? Bocsánat, de úgy látom, hogy a mai techno nemzedék inkább vonzódik a leszólt népének felé, mint a gitáros ének felé, amin a szülei nosztalgiáznak.)
Több objektivitást - mégha az előbb, elnézését kérem a gitárosoknak, subjectív is voltam. Egyházi zenének nevezhetők azok a műalkotások, amelyek a vallásos témát kifejezve a tiszta zeneművészet jegyeit hordozzák, amellett figyelemmel vannak az egyházias szellemre, s arra, hogy a művük a templom sajátos légkörében is megfelelő benyomást keltsen a hallgatókban. tovább menve: azt nevezhetjük liturgikus műnek, amelyek már nem a szerző egyéni vallásos tapasztalásaiból, hanem az Egyház liturgiai mondanivalójából indulnak ki, s amelynek igazi éneklő alanya ennélfogva nem a zeneszerző, vagy az előadó, hanem az Egyház, sőt maga a liturgiát általunk végző Krisztus. (A gitáros ének jelen formájában inkább egyházi, mint liturgikus. Jobbítsuk, ha tudjuk - a MALEZI miért ne vehetné kézbe az ügyet - pályázat kiírása stb.)
A liturgikus ének ezért hangvételében objektivitásra és egyetemességre törekszik. Alkalmazkodik a liturgikus mozzanathoz, amit kísér, nem önmagáért és a jobb kedvemért van. Művészileg pedig hibátlan áldozati tárgynak kellene lennie.

Zárszó: a mostanában énekelt népének akkoriban ugyanolyan támadásokat kapott, mint a gitáros ének. Olvastam egy hozzászólást korabeli újságban, ahol a Tisztelendő Atya úgy egyháziasan elküldte Harmath Artúrékat a Hozsannájukkal együtt... Mert a nép - mondta ő - jobban szereti a NAgyasszonyunk Hazánk reményét, mint azt, amit most a nyakunkba akarnak ültetni. Eltelt félszáz év: a Hozsanna - boruljunk le és rettegve ide vagy oda - kiállta a próbát. Mert objektiv: egyetemes, művészi és szent kompozíciók voltak. Sőt liturgikusak! Remélem ötven év múlva ugyanezt elmondhatjuk majd a gitáros énekekről!
Salamon László
Szeged