Subject: [Liturgia] szakrális és profán

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Mar 2004 10:38:17 +0100

Kedves Marian és Mindnyájan!
    Örülök, hogy ilyen alaposan reflektált levelemre, köszönöm a jószándékot és nyitottságot. Ismét egy alapkérdésnél kezdeném: a szent és a profán különbségénél, ami csak a paradicsomi ártatlanság és bűntelenség állapotban lenne áthidalható, ahol minden szent lenne. Az énekeknél nem a gitár a fő gond (az is lehetne szakrális), hanem az ún. könnyűzenei stílus. Mert ez a stílus tartalmaz olyan jegyeket, melyek ellentmondanak a liturgia, a kultusz, a szakralitás legbensőbb természetének. És itt nem ismétlem mindazt, amit a modern könnyűzenei stílusok eredetéről, gyökeréről stb. leírtam, de kitűnően elemzi Dr. Kőrössy Soltész Katalin az említett könyvében. Tehát szerintem a könnyűzenei stílus teljes egészében alkalmatlan liturgikus használatra, akár gitárral kísérik, akár orgonával. A gitáros énekek szövegének pozitívuma, hogy valóban sok zsoltárfeldolgozás van köztük. De ha kezünkbe vesszük az Éneklő Egyház énekeskönyvet, akkor ott egy az egybe idézett zsoltárverseket és más szentírási szövegeket találunk mégpedig könnyű, mindenki által megtanulható gregorián dallamokon. Az én kottát olvasni nem tudó egyszerű falusi néniem is éneklik, akár a népdalokat. Minden nap miséjének ugyanis van egy előírt kezdőéneke és áldozási éneke, amit a Misekönyv tartalmaz (ezt szokták népénekkel helyettesíteni), és az Éneklő Egyház pont ezeket hozza. Komoly hiánya a gitáros énekeknek, hogy ezekről nem tudnak, sőt az ókeresztény himnuszok teljes kincsét is kihagyják. A himnuszok eredetileg leginkább a zsolozsma tartozékai voltak és olyan nagy teológusok, egyháztanítók írták, mint pl. a IV. századi Milánói Szt. Ambrus, Nagy Szt. Gergely pápa stb. Ezek tehát sokkal ősibbek a népénekeknél, jóval mélyebbek, zeneileg is más stílusúak de sajnos szélesebb körökben ismeretlenek. A klasszikus zeneszerzők zenekaros miséi is illeszkednek a szakrális stílushoz és egyáltalán nem baj, hogy nem tudja őket mindenki énekelni. A liturgiában csendes szemlélődéssel is lehet aktívan résztvenni, mivel az nagyobb aktivitást igényel mint pl. a felszínes éneklés, tapsolás, táncolás. A mise ugyanis nemcsak közösségi összejövetel, nemcsak lakoma, hanem elsősorban áldozat, a keresztáldozat megjelenítése (ez is egy elhallgatott hitigazság). A Golgotán pedig senki sem táncolt, de a Feltámadt Jézussal való találkozásnál sem tapsoltak az apostolok, hanem megdöbbent csodálat, imádás, szeretet és valami mély, igazi, de nem lakodalomszerű öröm töltötte be őket. Tehát a szakrális visszafogottság nem azonos a búskomorsággal, van benne mély, igazi öröm is.
    Az ünnep fogalmánál nagyon szét kell választani a profán ünnepet (lakodalom, bál, születésnap), ahol hangos pergő zene van, táncolnak, esznek és isznak. De a szakrális ünnep az teljesen más, nem szomorú vagy komor, de visszafogottabb és a léleknek egészen más rétegeit érinti. Ide tartoznak az olyan fogalmak, mint áhitat, imádás, megilletődött csend, ünnepélyesség. Ezért van az, hogy a templomi környezet teljesen más, mint az otthoni, nem mert az otthoni istentelen, hanem csak mert nem szakrális tér. Ott is jelen lehet Isten, de egészen másképp, mint a szakrális környezetben. Az utolsó vacsorán sem lakmároztak és nem is táncoltak. A zsidó templomban sem. Azt a lakodalomra (vagy Dávid ünnepi felvonulására) hagyták. Ne olvassunk bele a Bibliába olyat, ami ott nincs, csak mi szeretnénk ha ottlenne. 
    "Úgy tűnik, mintha a népénekek mellett lennének olyan kincseink, amik alkalmasak lennének a népénekek "hiányosságait" kiegészíteni - de az egyszerű hívő nemigen találkozik ezekkel... nekem ezt nemigen tanították."
    Kedves Marian! Hát ez a baj. Mert valóban vannak rejtett kincseink, de még mennyi. Egy egész új világ. De ennek a világnak kulcsát, nyelvezetét, stílusát nem tanítják. Vajon miért nem? Számomra is rejtély. Pedig az emberek végtelenül hálásak szoktak lenni érte ha megismerik. Nevelés kérdése. Mit kínálunk fel az embereknek a bölcsőtől kezdve. Azt fogják később is szeretni. Ehhez azonban a hitoktatást, igehirdetést, pasztorációt és igen - a papnevelést is alapjaiban át kellene formálni.
    Tisztelettel és szeretettel
Kovács Ervin, a falusi pap.

---

From: "pestifor" <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Mar 2004 11:56:03 +0100

Kedves Ervin atya,

Köszönöm válaszát.

"Ismét egy alapkérdésnél kezdeném: a szent és a profán különbségénél,
ami csak a paradicsomi ártatlanság és bűntelenség állapotban lenne
áthidalható, ahol minden szent lenne."

Ha jól értettem az előbb idézett mondatát, akkor muszáj megjegyeznem,
amit a témáról eddig gondoltam: úgy képzeltem, hogy a szent és a profán
közötti szakadék a profán felől nem átjárható, de a szent felől igen.
Azaz valahogy úgy tudnám "leírni", hogy azt hittem, hogy valami nem
azért szent, mert Istenhez akarunk vele közeledni, hanem azért, mert
Isten megszentelte azt valamilyen módon, hogy számunkra is járható úttá
legyen a szakadék fölött való áthaladáshoz. Nem azért "szentesülünk
meg", mert Istenhez "pipiskedünk" (bármilyen jó szándékkal), hanem
azért, mert Isten lehajol hozzánk, értünk. Lefordítva a mostani
kérdésre: ha a zene tömegeket Istenhez segít, akkor az számomra egy
olyan jel, amin érdemes elgondolkodni, hogy hátha célja van vele
Istennek közöttünk. Közel sem teológiai tudás oldaláról írtam ezt a pár
sort, úgyhogy továbbra is szívesen veszem, ha valaki kiigazítja,
pontosítja, vagy árnyalja a tárgyi tudásom hiányosságaiból való
pontatlanságot.

"Az énekeknél nem a gitár a fő gond (az is lehetne szakrális), hanem az
ún. könnyűzenei stílus. (...) A klasszikus zeneszerzők zenekaros miséi
is illeszkednek a szakrális stílushoz és egyáltalán nem baj, hogy nem
tudja őket mindenki énekelni."

Számomra ez azért érdekes, mert igazából a szentmisén mindig részt venni
törekszem, többek között benne lenni a szent eseményekben...de így - ha
nem tudok együtt énekelni - akkor kiszorítva érzem magam. Mintha a forma
(zenei stílusjegyek) a funkciót (részesévé tesz-e a liturgiának vagy
sem) megelőzné. Nem tudom, hogy ez helyes-e?

"A liturgiában csendes szemlélődéssel is lehet aktívan résztvenni, mivel
az nagyobb aktivitást igényel mint pl. a felszínes éneklés, tapsolás,
táncolás."

Itt érzek egy kis előítéletet, és Decsi Bálint által is megemlített
csúsztatást. Nem értem, hogy a csendes szemlélődésnek nincsen negatív
előjele (pedig lehet azt is felszínesen "csinálni") viszont az éneklés,
táncolás, tapsolás megkapta a "felszínes" szóban a negatív előjelet
(kétségtelen, hogy lehet úgy is "csinálni"). Azt gondolom, hogy
testtartásunk, viselkedésünk jel (hiszen nem véletlenül változtatjuk
testhelyzetünket a mise során sem). Egy csöndesen, becsukott szemmel
templomban ülő ember is gondolhat arra, hogy nemsokára megy a bankba
fölvenni a pénzt, hogy kifizesse a rezsit; és egy éneklő, tapsoló,
esetleg táncoló (mi itthon minden advent szombat estéjén "családi
liturgia" keretében énekelünk és táncolunk a gyerekekkel) ember is
járhat elképzelhetetlen lelki magasságban. Minden formának annyiban van
jogosultsága, amennyiben nem hagyja el a tartalmát. (Mondandómat lehet,
hogy jobban is meg lehetne fogalmazni, de egyelőre nekem csak így
sikerült).

"A mise ugyanis nemcsak közösségi összejövetel, nemcsak lakoma, hanem
elsősorban áldozat, a keresztáldozat megjelenítése (ez is egy
elhallgatott hitigazság)."

Előző levelemben nem kívántam elhallgatni :-) Inkább úgy éreztem, hogy
emellett a központi igazság mellett eltűnnek más, szintén fontos
aspektusok. Erre szerettem volna fölhívni a figyelmet. 

"A Golgotán pedig senki sem táncolt, de a Feltámadt Jézussal való
találkozásnál sem tapsoltak az apostolok, hanem megdöbbent csodálat,
imádás, szeretet és valami mély, igazi, de nem lakodalomszerű öröm
töltötte be őket. Tehát a szakrális visszafogottság nem azonos a
búskomorsággal, van benne mély, igazi öröm is."

Teljesen egyetértek. És itt megint csak egy hangsúlyeltolódást szeretnék
észrevételezni: a valóságban sajnos sokszor túlságosan is mélyre rejtjük
az örömöt. Pedig örömhírünk van! (Nyilván nem örömködésre gondolok; de
amit nem engedünk megmutatni, az nem biztos, hogy látszani fog.)

(...)
"Ezért van az, hogy a templomi környezet teljesen más, mint az otthoni,
nem mert az otthoni istentelen, hanem csak mert nem szakrális tér. Ott
is jelen lehet Isten, de egészen másképp, mint a szakrális
környezetben."

Igen, ezzel is egyetértek. Viszont megint csak azt észrevételezem, hogy
annak sem szabadna bekövetkezni, hogy a templom és az ún. profán élettér
túlságosan szétváljon. Mint ahogy a lateráni bazilika fölszentelésének
évfordulójakor a misén arról olvastunk, hogy a templom az élet forrása,
de ha a belőle áradó patak nem hagyja el a templomot, akkor a körülötte
lévő sivatag nem éled újjá. Valami olyasmire vágyom, hogy a gyerekeink a
templomban ne csak a szentet vegyék észre, hanem annak föléjük hajló
személyes jóságát is; és itthon nemcsak a világ dolgai jussanak el
hozzájuk, hanem a szakrális térre is otthonként gondoljanak (azaz ne
legyen számukra annyira idegen a templom és mindaz, ami benne történik).

"Az utolsó vacsorán sem lakmároztak és nem is táncoltak. A zsidó
templomban sem. Azt a lakodalomra (vagy Dávid ünnepi felvonulására)
hagyták. Ne olvassunk bele a Bibliába olyat, ami ott nincs, csak mi
szeretnénk ha ottlenne."

A zsidó templomról nem írtam, de az utolsó vacsorát egy előadáson
hallottam. Tehát ezt nem csak úgy kitaláltam, viszont nem tudok
hivatkozást mondani, úgyhogy ha nem jelentkezik másvalaki azzal, hogy
máshogy tudja, mint Ön, akkor elfogadom az állítását.
 
Köszönöm levelét, és hogy komolyan vette laikusi megnyilvánulásaimat,

+
Marian
egy városi anyuka :-)