Subject: [Liturgia] A liturgikus reform reformja?

From: Káposztássy Béla <[email-masked]>
Date: Wed, 08 May 2002 11:17:35 +0200

Az igért cikk teljes szövege.
    "A liturgia reformja Isten népéből kiindulva?" fejezetet különösen
izgalmas teológiai kérdésnek találom, elfogadva azt, hogy erről ma a
Vatikánban dolgozó mértékadó atyák másként gondolkodnak.
Építő, kritikus hozzászólásokat remélve: Üdv. Béla

Franz Schneider emeritálása alkalmával elmondott előadásából "Reform der
Liturgiereform?"
 (Erfurt, 2000. jan. 27.) in Liturgisches Jahrbuch , 50 (2000) Heft 3,
166-179.

Reform der Liturgiereform?

Tartalmi, összefoglaló fordítás

A cikk elején beszél azokról az ellentétekről, melyek a Misekönyv 2000. évre
ígért és várt, de egyelőre meg nem jelent kiadása kapcsán felmerültek:
            - lesz-e az új szövegben valami olyan változtatás, ami a hit és
az istentisztelet körüli nehéz helyzetben segítséget ad
            - már megint azok az újítások, hiszen még csak egy szűk
generációnyi idő telt el a legutóbbi változtatások óta, végre megszokták a
hívek a szöveget. a fiatalok számára természetes magától értetődővé vált,
ebből csak nyugtalanság lesz majd megint
az istentiszteleti reform  témájában a felszín alatt eltérő nézetek vannak,
amikkel elővigyázatosan kell bánnunk, mert a liturgiában erősen az
érzelmeket érintő területen vagyunk, és megeshet, hogy egy teológiailag és
liturgikus szempontból is helyes álláspont, ha azt a közösségeknek nem
tudják megfelelően közvetíteni, és azt nem fogadják el, a közösséget
elbizonytalanítja és az istentisztelet otthonos ismerős biztonságát
megkérdőjelezheti

Az is igaz viszont, hogy ezen a címen nem térhetünk ki a felmerülő kérdések
elől

A liturgikus reformot a világegyházban először széleskörű megelégedés
kísérte, de hosszú ideje már megmutatkoznak a nézetkülönbségek is,
            A pozitív fogadtatást fogalmazza meg az 1985-ben  a Rómában
tartott rendkívüli ppki szinódus 20 évvel a zsinat után: "A lit reform a
zsinat által végzett munka legnyilvánvalóbban látható gyümölcse. Mégha
merültek is fel nehézségek, a hívők részéről mégis általánosságban örömteli
és gyümölcsöző volt a fogadtatása.
    II János Pál pápa 1988. december 4-én, 25 évvel a SC után írja apostoli
levelében: "A liturgia egészének ez a reformja megfelelt az egész egyház
általános elvárásának..A biblikus megújulással. az ökumenikus mozgalommal, a
missziós buzgósággal, az ekkleziológiai kutatásokkal egyetemben a liturgia
reformja az egész egyház egy átfogó megújításához kell hozzájáruljon."

    A fentebb említett nehézségekről sokan csak később értesültek, a
zsinaton talán szűk egy százalékos volt a nem szavazatok aránya, a
megvalósítás idején aztán előbb kisebb csoportosulások részéről volt
ellenkezés, aztán ez egyre erősebb lett, végül már Rómában is visszhangozni
kezdtek,
            Helmut Kraetzl bécsi segédppk, "A liturgikus reform kritizálói
egyre inkább hivatalosan is megerősítve érzik magukat," A bírálók Ratzinger
bíborosra hivatkoznak, tőle származna az a különben írásban általunk fel nem
lelt fordulat is, a "reform reformja" amelyet a liturgikus reform széleskörű
visszafordítása értelmében értenek, kritikájukban egészen a tridenti mise
minden jellemzőjével együtt való visszaállításáig elmenve.
            Kiindulási pontunk volt: A nagy érdeklődés, egyetértés és nagy
ellenállások a liturgia reform témájában egyfajta a jövőbeli fejlődések
irányában érzett bizonytalanság jele, ami mellett nem lehet szó nélkül
továbbmenni,

Úton az egydimenziós liturgia felé?

    Világos, hogy a megújítás jövője egyrészt az eddigi reform szellemében
lehetséges, másrészről viszont hallhatók az említett hangok, Ennek a
kritikának az érveit Ratzinger bíboros írásai alapján megvizsgáljuk, mert a
szélsőségesek rá, e kompetens teológusra és befolyásos egyházi emberre
hivatkoznak
   Fiatal zsinati teológusként Ratzinger egyértelműen üdvözli a SC-t és a
reformot,
A reform előrehaladtával azonban egyre kritikusabbá lesz, vörös fonálként
észlelhető nála a gondolat: a liturgiában egyfajta aggodalomra okot adó új
irányvonalat lát, miszerint a liturgia olyan közösségi alkalom lenne,
melyben a közösség közösséggé válik, és magát közösségként éli meg. Így a
liturgia valójában egyfajta partivá válik.
Eltűnni látszanak szerinte a kommersz és a liturgia, a Geselligkeit és a
liturgia közti különbségek, mindent felülír a közösségi karakter
kihangsúlyozása, az önmagába záródó közösség megközelíthetetlené lesz, és a
szentháromságos dinamikát többé nem észleli, a mai egyházi krízis oka
messzemenőleg a liturgia szétesésére vezethető vissza, amiben a közösség
hovatovább olyan mértékben csak önmagát ünnepli, hogy az már értelmetlenné
válik, hisz mindezt úgy teszi, etsi Deus non daretur.
Ratzinger bíboros tehát egy olyan felfogás ellen lép fel, mely kizárólag a
liturgia emberek közti kommunikációjának területére figyel, így félő, hogy
elvész a liturgia vertikális dimenziója, az enélkül való liturgia nem tudja
adni mindazt, amit tulajdonképpen feladata lenne adni: a misztériummal való
találkozást, mely nem a mi művünk, mégis életünk eredete és forrása, és
ebből a helyzetből a liturgia önpusztítása jön létre
Ha pozitíve akarunk fogalmazni, Ratzinger az Isten és az ember a liturgián
belüli kapcsolatának helyes értelmezését szeretné biztosítva látni, valamint
a "szent" számára megadni a liturgiában az őt megillető helyet.

Szociális vagy misztikus - kommunikatív dilemma?

     Liturgia a teljes élet, az üdvösség dialógusa Isten és ember között,
nem csak szavak párbeszéde, de Isten gyógyító-üdvözítő cselekvése és az
Isten tisztelete mint az egész ember válasza erre - e két szempont a
legszorosabb egységben egymással. " A szövegek és a rítusok pedig olyan
módon rendeztessenek, hogy a szent, aminek jeleként használtatnak,
világosabban kifejezésre juthasson " (SC 21, 2).
Az így végrehajtott reform után feltehetjük a kérdést: ebben az esetben is
feláldoztuk a szentet a szociális szempont miatt?
            hangsúlyeltolódások: Hermann Kuzke: a valamikori istentisztelet
misztikus, a mai szociális orientáltságú, régen a vertikális, ma a
horizontális a meghatározó szempont
Maximilian Gottschlich: kommunikatív dilemma
Valóban alig összeegyeztethető irányok ellentmondásosságáról van szó,
tényleg muszáj választanunk vagy-vagy alapon?

A teljes élet, az üdvösség az emberi kommunikáció útján közvetített
dialógusa

A normálisan ünnepelt istentisztelet inkább a szintetikus irányba mutat.
            Szentmiseolvasmányok- emberi szóval mégis mint Isten igéje
            válaszos zsoltározás Istennek énekelve
            felajánláskor a teremtés adományait emberi kezekbe helyezzük, és
onnan aztán, miután Isten nevét dicsérvén és kérlelvén segítségül hívtuk
fölöttük, immáron isteni adományként magunkhoz vesszük őket,
            A béke jelének köszöntését, mint Krisztus békéjét kívánjuk
egymásnak

    Minden liturgikusan fontos mozzanatnál tehát mindkét dimenzió
megjelenik. Mégis, abból a tényből, hogy ezeknél az érzékekkel felfoghatóbb
elem nyilvánvalóan előtérben áll, nem következik az, hogy az istenit
tagadnunk kellene.
    Így a liturgiában a teljes élet és üdvösség dialógusa az emberek közti
érintkezési formákon keresztül folyik. "Ebben tehát érzékelhető jelek jelzik
és a maguk módján meg is valósítják az ember megszentelését, és Jézus
Krisztus misztikus teste, a Fő és a tagok együtt teljes értékű nyilvános
istentiszteletet mutatnak be." (SC 7,3)
A vertikális teljesség- és üdvösségdialógus, átjárja és átfogja a
horizontális történést, és misztérium-történéssé kvalifikálja azt.

    A testi, az érzékelhető jeleket melyekről nem mondhat le a Krisztustest,
liturgiatörténet során sokszor és sokáig a minimálisra redukálták (pl.
csendes mise, lelki áldozás), vagy éppen liturgikus szempontból kérdéses
formákká redukálták (koncertmise csak a pap áldozásával). Pont ezeket a
hiányosságokat kell a hívők "tevékeny részvételének" szorgalmazásával
megszüntetni. A latin szöveg pontosítván azt mondja: "communitatis propria
celebratione participare", tehát a résztvevők emberi közösségének megfelelő
módon kell ünnepelni.
    Ebbe tartozik a különböző szolgálatok, tisztségek és feladatok eleven
összjátéka, melyeket a SC 26-32 később pontosít.

 Hiányos liturgikus teológia és misztagógia

Innen érthető csak, hogy a liturgia horizontális dimenziójának megújítása a
reform fő szempontjai közé tartozott, és az ismert visszhangot váltotta ki.
Természetesen ez a gyakorlatban nem volt mentes az egyoldalúságoktól, ahogy
ez már az új dolgok felfedezésekor lenni szokott. Eltekintve a valóban
elhibázott mellékvágányoktól, mi a reform folyamatában mégsem a horizontális
dimenzió eltúlzottságát érezzük problémának, mint inkább a közösségi
dimenzió mélységeinek és magasságainak a fel nem tártságát.
A közösségek még túlontúl kevéssé tudtak eljutni egy a közös ünnepléshez
szükséges liturgikus teológia és spiritualitás megtalálásához, és bár a SC
az alapokat megadta hozzá, megvalósulása igencsak hagy még kívánnivalókat
maga után. A közösségekben szükség volna olyan misztagógusokra, akik
egyrészt maguk is otthonosak a misztérium ünneplésében, és kitartó
szeretettel oldozgatják a feszültségek szálait a tradicionalista és
posztmodern mentalitású hívők között.

Ezen misztagógia témái a SC.ben adottak:

Jézus Krisztus jelenléte az istentiszteletre összegyülekezett közösségben
(SC 7)
Az összejövetelből Krisztus nevében istentiszteleti ünneplés lesz, ami
hordozza az objektív történést, bemutatni Krisztus jelenlétét az
összegyülekezett közösségben, az Írás szavaiban, az Atya dicsőítésében, és a
szentségi történésben. Enélkül az Oltáriszentségbeli jelenlét és az áldozás
izoláltan vannak jelen.

Az Atyára mint átfogó horizontra irányultság
            A jelenlévő Krisztussal való kommunió megnyitja a vertikális
perspektívát, az Ő Atyjához és a mi Atyánkhoz való utat, aki nélkül Krisztus
nem elgondolható. "Krisztus által, ővele és őbenne" éri el a közösség a fölé
égboltként boruló átfogó horizontot, melyben az Isten-ember közti
életteljesítö-üdvösséghozó dialógus folyik.

Bevezetés a húsvéti misztériumba
            A kritikus hangok által sokat bírált "misztérium" különben
bizonytalan jelentésű kifejezés a liturgikus teológiában pontos és központi
jelentésre talált. Krisztus mint  megfeszített és feltámadott jelenvaló
köztünk, aki a közösség tagjait mintegy magával viszi saját- útjának
átmenő-átalakuló folyamatába. Ez a születik a liturgiában a misztérium. Az
ezzel kapcsolatos jogos kritikára azt felelhetjük, hogy a misztagógia
feladata ezt a szempontot erőteljesebben érvényesíteni.
A spiritualitás és liturgiateológia ezen elmélyítésében látnánk a reform
folytatásának egy a zsinat által megadott irányvonalát.
A liturgia egyszerre legyen misztagogikus és kommunikatív. Így
megközelíthető lesz mind azok számára, akik inkább emberi közösségre vágynak
mind pedig azok számára, akik az átfogó horizont, a minket hordozó titok, és
a misztérium iránt fogékonyabbak.

A liturgia reformja Isten népéből kiindulva?

    Az eddigi reformhoz kritika: túlontúl a szakemberek dolgozták ki. A
dogmatikus azt mondja, hogy Isten népének joga, hogy a liturgia alanyává
lehessen. Ez a sokáig szótlanságra ítélt istennépe eredendően jogosult arra,
hogy saját élethelyzetét, saját reményét, saját istentapasztalatát belevigye
az istentiszteletbe. A pasztorálteológusok ezt úgy fejezik ki, hogy " a lit.
reform gyakorlati megvalósítása egy túlhaladott liturgia- és egyházfelfogás
kifejeződése"(K. Bopp, Prinzipielle Defizite..), és a kommunio-ekkleziológia
alapján megjegyzik: "A II. Vatikánum lit. reformja csak egy második, Isten
népéből induló lit.reform által teljesedhet ki, amelyben (a hívők közössége)
önmagát mint az istentisztelet hordozóját élheti meg."
    Angelus Häussling: Az újkorban, amikor egy olyan korszakból jövünk,
melyben az egyház hangsúlyozottan hierarchikusként gondolkodott önmagáról,
bármilyen reformot "lehetetlen volt másként végbevinni, mint teológus
szakemberek tanácsadásával, az auktoritás elrendelésével, és az egyházi
közösségek elfogadásával, hiszen nem voltak meg a közösségekben azon
alkalmak, amelyek felelősségteljes gyakorlása-megélése során valamiféle
liturgikus kompetenciára tehettek volna szert.
Zsinat: a híveknek a keresztségen alapuló kötelessége, hogy tevékenyen
vegyenek részt liturgiában, ebben bennfoglaltan benne van Isten népének
részvétele egy későbbi reform munkájában. Az eddigi reform felülről volt:
"Péter, "Erősítsd meg testvéreidet!" Lk 22,32,
Ez kiegészítendő: "Egy a ti mesteretek, ti azonban mindnyájan testvérek
vagytok." Mt 23,8

    Az új modellben "a fontos dolgok átfogóan és tudatosan a közösségekben
történik, anélkül persze, hogy a hierarchák a hit iránti felelősségük alól
felmenttetnének, de ezúttal inkább szubszidiariter tevékenykednének,
felszabadulva a monopólium terhe alól, .mert ők is együtthívők maradnak és
ezáltal egyben "Mitumsorgten" figyelmes szeretettel körülvettek,
körülaggódottak.
Egy elrendelt-től egy szervesen továbbfejlődő reform irányába haladunk.

Kiegyenlítés
    Sok a polaritás érzelmileg is, erősek az ellentétpárok: tegnap-holnap,
bent-kint, fent-lent
ezeket nem lehet rövidrezárni. Meg kell tanulnunk ezekkel a feszültségekkel
egyensúlyozva  együtt élni
    Zsidó idegenvezető gyakran ismételt mondata: " Nem mi, zsidók tartottuk
meg a szabbatot. A szabbat tartott meg minket." (itt van még egy
lefordíthatatlan szójátékra épülő vicces kis sztori, aminek a lényege a
fenti történetével megegyezik: most akkor ki tart meg kit?)
Előrefele könnyebb egyensúlyozni, mint hátrafele.

                                                    THE END