Subject: [Liturgia] egyéni tapasztalatok

From: Gruber László <[email-masked]>
Date: Sat, 4 Jan 2003 21:40:14 +0100

Kedves Listatagok!

Örülök, h. a "tradicionalizmus"/tridenti mise, stb. kérdése szóba került.

Abban a kiváltságban van részem, h. alig több, mint 1 év káplánság után "tridentistának" és "ultrakonzervatívnak" bélyegeztek meg kedves paptestvérek.

Történt ugyanis, h. tavalyi székesegyházi káplánságom alatt egyszer latinul mondtam - versus populum - a 2-es kánont, valamint tömjént használtam a misében, egyh.megyénk 1. püspöke ünnepén (aki abban az időben, bizony latinul misézett, predikált).

A püspököm is fölöttébb furcsállotta, amikor 8 oldalas beadványomban - hivatkozva II. János Pálra, az Istentiszteleti és Szentségi Kongregációra, Ratzinger bíborosra, stb. -  kértem tőle, h. a VI. Pál-féle, azaz "új" misét egy hónapban 1-szer a főoltárnál mondhassam (versus orientem/absidem), magyarul. Válaszának lényege ebben állt: "Az én egyházmegyémben NEM..."...azaz, h. ne akarjak én misztikus tömjénfüstbe burkolózni, a hívektől elkülönülve, nekik mutatva, h. na, én aztán milyen szoros Isten-kapcsolatban vagyok ám!

S amikor rákérdeztem a plébánosomnál, h. miért nem lehet legalább havonta 1-szer latinul misézni (versus populum, új rítus szerint, s a havi több, mint 70 miséből max. 1 alkalommal!), akkor mindenféle érvelés, indoklás nélkül, gúnyosan mosolyogva, ennyit mondott: "Csak, mert én vagyok a plébános!"...Igen? És a II:Vatikánum SC dokumentuma nem mond vmit ezzel kapcsolatban...?!

Tanulság és ami igazában elgondolkoztató: honnan ez a liturgikus önkény? (Enyhítő körülményként, persze a litugikus tudatlanság szóba jöhet, de az is csak részben, uis e téren is jó lenne továbbképezni magunkat, szerény véleményem szerint.) Na ez az, ami visszataszító, v. finomabban fogalmazva, fölöttébb nehezen érthető a mai kor embere számára egyházunkban, ez az önkényeskedés ("csak, mert én vagyok a..."), mindenféle józan és jogos érvelés nélkül...s persze, messze nem csak a liturgia kérdéseiről van szó.

Tavalyi "dicső" ténykedésem óta, kissé magamba szállhattam, rájöve, h. azért nem csupán ezek a kérdések alkotják a papi élet teljességét, sőt... Nyár óta 3 kis falu(cska) plébánosává léptetett elő a főpásztor - ki tudja, nem kizárt h. itt jobban tudom kamatoztatni 5 éves római tanulmányaimat, mint egy egyetemi városban? - s itt a fő kérdés pl. nem is az, h. De angelis mise, mondjuk versus orientem (lévén, h. kántor sincs, se orgona, se régi oltár....), hanem pl. gáz- és egyéb számlák kifizetése, tetőjavítás és renoválások, napra kész könyvelés, stb.... Persze, 8-10 idős, fejkendős falusi nénikétől - akikben mellesleg csodálatosan nagy szeretet van!!! - olyan világmegváltó egyházi felpezsdülést ne várjunk el. Mindenesetre, alig túl a harmincon, nem éppen a legfelemelőbb érzés a vidék nyomorát (kulturális-morális-anyagi) látva, az egyház - bocsánat - jelenlegi struktúrájának csöndes, de biztos kihalásához asszisztálni, igen, gyakorlatilag tehetetlenül.

Oremus pro invicem: G.L. falusi plébános