Subject: [Liturgia] orgonaböjt

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Sat, 28 Feb 2004 22:50:12 +0100

Tisztelt Listatagok!
    A nagyböjti orgonálás témájához még a következőket szeretném hozzátenni. A Missale Romanum harmadik tipikus kiadásában (2002) a nagyböjti részt bevezető 4. pontban ez áll: Hoc tempore altare floribus ornari prohibetur ac sonus instrumentorum permittitur tantum ad cantum sustentandum. (Ezen időszakban tilos az oltárt virággal díszíteni és a hangaszerek hangja csak az ének alátámasztására engedélyezett.) Ugyanezt a mondatot megismétli a Caeremoniale episcoporum 252. pontja nagyböjtre vonatkozóan, a 397. pont halottak napjára vonatkozóan és a 824. pont a temetési misékre vonatkozóan. Mindkét liturgikus könyv címlapján az áll, hogy a II vatikáni zsinat rendeletére és II János Pál pápa tekintélye alatt adták ki. Tehát a római rítusra ma is érvényes liturgikus törvény. Bár magam hajlamos vagyok az egyházi előírásoknak bizalmat előlegezni, mivel szerintem több bizalmat érdemel az egyház tapasztalata és bölcsessége (főleg ha az előírást a hagyomány is alátámasztja), mint bárkinek egyéni véleménye; itt úgy gondolom bőséges érvekkel is alá lehet támasztani a fenti előírást.
    1. A böjtöt a Biblia szinte mindig összeköti a gyásszal. (Jón 3,4 - 10; Jer 6,26; Mt 11,21) Itt az ember saját bűneit gyászolja, mivel megbántotta velük szeretett Urát. De a haláleseteket, nagy csapásokat vagy szorogó hangú kéréseket is böjt kísérte. Talán a legfontosabb jézusi mondás a böjt gyász - jellegével kapcsolatban a Mt 2,19: Eljön az idő amikor a vőlegényt kiragadják körükből, akkor majd böjtölnek. Tehát a Jézussal való együttérzésről és együttszenvedésről van szó. Maga a nagyböjt ebből a magból alakult ki. Az idézet izajási rész és a Mt 6 is nem a böjti gyász ellen szól, hanem a képmutató, keserű arcot színlelő böjtre vonatkozik, mely mögött nincs igazi lelkület. A böjt gyász jellegét mutatja a Gloria és főleg az Alleluja eltűnése a liturgiából. Mindez nem zárja ki a lélek mélyén növekvő örömöt,  amely egy pillanatra felszínre is tör a IV. vasárnapon, hiszen a böjtölő megtapasztalja Isten irgalmát és bőségesebben áradó kegyelmét is. Ez az öröm viszont csak húsvétkor fog kirobbanni, mint a nagyböjti önmegtagadás, a vezeklés gyümölcse. Tehát a liturgia egy csodálatos dinamikát és drámaiságot rejt magában.
    2. Hogy a katolikus zeneszerők nem igen írtak nagyböjti orgonadarabokat, ennek oka valószínűleg az orgonatilalom ősi eredete. Kicsit talán idézi az őskeresztény kort, amikor tilos volt a hangszerek használata és ez így maradt Rómában egészen 1600 ig, Keleten máig. A nagyböjt számos liturgiai és zenei szabálya ugyanis a legősibb formákat őrzi.
    3. Az ének alátámasztáshoz hozzátartozik az a néhány ütem is, amivel egy - egy éneket bevezetünk. Tehát ez ellen kifogás nem lehet. Az elmélyedést azonban a legtöbb helyen siralmas színvonalú halk orgonaimprovizációk helyett valami más segítheti elő. Mondjuk az egyház zenei anyanyelvét jelentő gregorián, mely eredetileg csak vokális. Vagy az, amit sokan sok helyen hiányolnak a mai túlbeszélt liturgiából: A CSEND. Ha a francia rítus indokoltnak tartja az evangélium utáni 20 perces csendet, talán nálunk sem kötelező a mise minden percét kitölteni beszéddel, énekkel vagy orgonálással. Az igazán értékes zene (az értelmes beszéddel együtt) úgyis a csendből születik. Miért fél a modern ember a csendtől? Miért nem tud elmélkedni hangulatzene, háttérzene nélkül? A csend hangsúlyosabbá tenné a két bűnbánati időszak sajátos jellegét. Hiszen van ideje a sírásnak és ideje a nevetésnek, ideje a gyásznak és ideje a táncnak, ideje a hallgatásnak és ideje a szólásnak. Ráadásul még egy feltétlen előnye van a csendnek: nem kell mértéken felül igénybe venni sem az említett Mari néni utánozhatatlan énekhangját, sem az őt hallgató hívek türelmét. És a kántor is gyakorolhatja a lemondást és az alázatot. (Kispap koromban olyan vélemények is előfordultak társaim körében, miszerint nagyböjtben csak csendes mise legyen. Mint az éneklés és zene lelkes rajongója, természetesen tiltakoztam. De mit tegyen a kántor, ha ilyesmire vetemedne plébánosa?)
    A szemek böjtjéről még annyit, hogy pl. a virágdísz mellőzésének is van hagyománya, hiszen a középkorban még a szentélyt is elfüggönyözték a hívek elől (ez is az első századokból származó szokás, mely Keleten ma is megvan), ma is néhol eltakarják az oltárképet, később a kereszteket, nálunk is. Mindez nem üres formalizmus, hiszen a külső jelek szimbólumok, melyek elősegíthetik bennünk a megfelelő lelkület kialakítását.
Kovács Ervin.