Subject: [Liturgia] Létezhet - e alternatíva?

From: "kovacser" <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Mar 2004 00:55:46 +0100

Kedves Listatagok!
    A gitáros misék témájához szeretnék hozzászólni, mégpedig a liturgia
alapelveiből kiindulva. Ismételten elhangzik az az érv, miszerint a
liturgiában elhangzó énekek megítélésének egyetlen kritériuma az, hogy hívő
lélekkel, lelkesen és áhítattal énekeljék és fejezzék ki a konkrét közösség
vallási érzését és lelkivilágát.
    Én ebben súlyos szubjektivizmust vélek felfedezni, mely veszélyezteti a
liturgia objektív jellegét. Hiszen a liturgia nem csak keret és alkalom,
hanem eleve adott tartalom, mely nem a múlandó és változó dolgok
kifejezésére hivatott, hanem az örök és változatlan isteni valóságok,
hitigazságok kifejezésére és megjelenítésére, mégpedig azért, hogy
hozzáalakíthassuk magunkat. Egy alapkérdésről van szó: mi csináljuk a
liturgiát saját igényeink szerint, vagy engedjük, hogy a liturgia formáljon
minket? Továbbmenve: mi alakítjuk a dogmatikai és erkölcsi igazságokat, vagy
azok alakítanak minket? Végső soron: mi teremtünk Istent saját képünkre és
hasonlatosságunkra, vagy Ő minket? Sokszor deszakralizáljuk és leépítjük a
liturgia öröklött formáit, mondván hogy az csak emberi mű, tehát szabadon
változtatható. Egyes haladó vidékeken ezt már a Szentírással is
megcsinálták. Halottuk, hogy Franciaországban az evangéliumon kívüli
olvasmányok nem számítanak többé Isten igéjének. Svájcban pedig levonták
ennek gyakorlati következményét: akkor miért ne helyettesítenénk őket valami
modernebb dologgal: népmesével, szerelmes verssel, evergreen dallal, stb. Az
ósdi ószövetségi olvasmányok, érthetetlen szentleckék és uncsi evangéliumok
helyett, miért ne tennénk be valami izgi újat, ami közelebb áll a modern
ember mentalitásához és túl sok magyarázatot nélkül is érthető? (Előbb -
utóbb nálunk is felmerül majd az ötlet. Ne magyarázzuk azt, amit nem értenek
az emberek. Cseréljük fel olyasmivel, amit azonnal megértenek!)
    Ha viszont szétnézünk a keleti egyházban, kiderül, hogy ott a liturgiát
kb. a VIII század óta máig szinte változatlan fomában végzik. Próbáljunk
rávenni egy ortodox (vagy görög katolikus) hívőt, hogy gitáros énekekkel
helyettesítse Aranyszájú Szt. János (ósdi?) szövegeit vagy pl. modernizálja
azok zenei formáját, vagy korszerűsítse a liturgikus ruhákat vagy az ikonok
helyett absztrakt nonfiguratív képekkel díszítse templomát.
Elképzelhetetlen. Mint ahogy egy muzulmán, zsidó, hindu vagy buddhista sem
mondana le áthagyományozott és a saját kultúrkörében szakrálisnak számító
(túlhaladott?) liturgikus formáiról. (A Párizsban megrendezett hagyományos
hindu körmeneteket sokkal nagyobb érdeklődés kíséri, mint a korszerűsített
katolikus? liturgiát.) Református testvéreinknél is láthatjuk, mennyire
erősen ragaszkodnak pl. Károlyi bibliafordításukhoz, mint szakrális
nyelvezethez. Más vallásokban is találkozunk a kultikus (változtathatatlan)
nyelv jelenségével. Még a népnyelvű liturgiájáért dícsért ortodoxia sem
használja mindenhol a nép mai élő nyelvét. Pl. a szerb ortodoxok ószlávul
végzik szertartásaikat, melyet egy mai szerb annyira ért, mint olasz vagy
francia ember a latint. Mindezek szűklátókörű, fantáziaszegény és
begyöpesedett emberek lennének? Talán csak úgy vélik, hogy a liturgia
örökérvényű tartalmakat fejez ki, melyek az évszázadok folyamán úgy
összenőttek nyelvi, zenei, művészeti formáikkal, hogy azoktól elválasztva és
más formákba öltöztetve többé nem maradnának ugyanazok. A fordítók is
tudják, hogy más nyelvre lefordítva ugyanaz a mondat nem ugyanazt jelenti,
hiszen kiragadtuk természetes közegéből, kapcsolatrendszeréből. Vitatom
tehát azt a nézetet, miszerint a liturgia minden részében világosan
elkülöníthető lenne a változó forma a változtathatatlan lényegtől. De ha
igen, ezt csak alapos kutatás után teheti meg a legfőbb egyházi tekintély.
Az örökérvényű, kinyilatkoztatott tartalmat védik a liturgikus törvények is.
Bár a szabály van az emberért és nem fordítva, de csak az a szabály lehet
értünk, melyet ismerünk és betartunk. Őrizd meg a rendet és a rend megőriz
téged.
    A modern rock - pop - rap stb. zene liturgiai alkalmassága, gyökerei,
mondanivalója, profán jellege kapcsán egy nagyszerű könyvet találtam "A
keresztény rockzene" címmel, egy hívő református orvosnő, Dr. Kőrössy
Soltész Katalin tollából. Pár éve vettem a Ferenciek terén az Ecclesiában.
Orvosi kutatások alapján az ifjúság körében tapasztalható destruktív
jelenségeket az általuk hallgatott zene pszichológiai és tudatalatti
hatásaira vezeti vissza. (Egy orvosi kísérlet: egereknek játszottak 3 héten
át napi 10 óra zenét. A Mozártot hallgató egerek ezután 5 perc alatt tudtak
átjutni a labirintuson, a rockot hallgatók pedig 30 perc alatt, de többen
meg sem próbálták, hanem egymásra támadtak.) Meggondolandó, hogy a hangos és
kirobbanó orgonazene hatására még sohasem történt tömeghisztéria, mint mikor
némely rockkoncert után a közönség összeveri a termet és egymást. Sátánista
üzenetek terjesztésére sem használtak soha gregoriánt, Palestrinát vagy
Bachot, de pop - rockot igen. Persze nagy különbség van az egyes modern
zenei stílusok között (negatív hatásainak mértékében is), de valamennyi
mégis a posztmodern, keresztény hittel és kultúrával szembeforduló, egyre
dekadensebbé és önpusztítóvá váló életstílusnak (materialista, hedonista,
felszínes, érzéki, lázadó "dionüzoszi" kultúrának) a gyümölcse.
    Ha kijelentjük, hogy a mai fiatalokat az Evangélium és az Egyház
tanítása csak a gitáros énekek által tudja megérinteni, ez szerintem
lebecsülése az Evangéliumnak és a fiataloknak egyaránt. Mintha az Evangélium
önmagában egy keserű pirula lenne, mely lenyelhetetlen (sőt hatástalan) a
könnyűzene édes burka nélkül. Mintha a fiatalok annyira elveszítették volna
szép - és értékfelismerő képességüket, hogy az egész nyugati kulturális
örökséget elvetve csak a hagyományoshoz képest mégiscsak sokkal alacsonyabb
szintű népszerű stílust értékelnék. Én viszont úgy tapasztalom, hogy amely
fiatalt megérinti a keresztény üzenet, azt gitáros énekek nélkül is
megérinti, akit pedig nem, azt a gitáros ének sem tudja (tartósan)
Krisztushoz vonzani, hiszen a világi rock úgyis sokkal felrázóbb és
izgalmasabb vallásos formájánál. A gitáros zene szerintem sokkal inkább
egyes lelkipásztorok és hitoktatók szemében tűnik nélkülözhetetlennek
(akiknek lelkipásztori buzgóságát, jószándékát nem kívánom kétségbevonni).
Bizonyára van akit eleinte a gitáros énekek vonzottak a hithez, de szerintem
ezeken tovább kellene lépnie. Isten sokszor alkalmatlan emberi, zenei,
nyelvi eszközökön keresztül is képes csodálatosan működni, de ez magát az
eszközt nem teszi jóvá. (Mondjuk valaki a Jehova tanúi által ismerkedik meg
a Szentírással, a hívő élettel, utána szerencsés esetben továbblép a
teljesebb igazság felé. Ez viszont még nem igazolja Jehova tanúit.)
    Mi lehet a gitáros énekek alternatívája? A XVI - XVII századi
népénekeink tényleg olyan komorak, örömtelenek és üresek, hogy csak
taszítani képesek? Egyesek talán, de az emberiség és népünk tényleges
állapota ma sem ad túl sok okot a vidámságra. Ez itt mégiscsak a harc és
megpróbáltatás ideje. Kifejezik viszont népénekek a hitigazságokat (pl. a
szentmise áldozati jellege, Krisztus valóságos jelenléte az
Eucharisztiában), továbbá az Isten előtti imádást, hódolatot, mely egyszerre
jelent félelmet és vágyódást, csodálatot (mysterium tremendum et
fascinosum), a bűnbánatot, az Isten akaratának, a keresztnek elfogadását,
mely témák eléggé hiányoznak a gitáros énekekből. A szentírási szövegeket és
témákat, valamint a keresztény életöröm, remény üzenetét pedig bőven
tartalmazzák a zsoltárok, az ókeresztény és patrisztikus korból származó
örökszép antifónák, himnuszok, melyekkel pl. az Éneklő Egyház kiegészíti a
népénekgyűjteményt. Így valósul meg a Zsinat óhaja, hogy az énekek szövege a
Szentírásból és a liturgikus forrásokból származzon, dallamuk pedig legyen
gregorián, klasszikus polifónia vagy más szakrális zene. Az ÉE sem
tökéletes, de jelenleg a legjobb magyar ima - és énekkönyv. Lassan majd
javítják, kiegészítik, lesznek igényesebb orgonakíséretek. Tapasztalatom
szerint a kezdeti idegenkedés után igenis képes megnyerni a hívő fiatalok
tetszését. Csak meg kellene próbálni kellő tapintattal, szeretettel,
szakértelemmel és katekézissel.
    Kovács Ervin

---

From: "pestifor" <[email-masked]>
Date: Wed, 10 Mar 2004 08:43:30 +0100

Kedves Ervin,

Nagyon sokat árnyalta a liturgiáról alkotott elképzelésemet (többnyire
csak olvasom a listát, és mindenkinek köszönöm a közzétett gondolatokat;
sok kincset kaptam így, amit most is megköszönök :-)

Egy szakaszon azonban nem tudok azonosulni a nézőpontjával.
Fölmerült gondolataim, észrevételeim:

1) 
A taizé-i énekek nem pop-rockba sorolható énekek, mégis előfordul, hogy
gitárral kísérik. Az ún. "gitáros énekek" kategóriába tartozónak
gondolja-e?

2) 
Mindig tartok egy kicsit az általánosítástól. Érdekelne, hogy az "Áldjad
én lelkem az Urat!" (válogatás a karizmatikus megújulás dalaiból alcímű)
könyv összes dalát abba a kategóriába sorolja, amelyik nem való a
liturgiába, vagy csak egyeseket? Nyilván nem a teljesség igényével, de
mégis érdekelne akár csak egy-két ének megnevezésével, hogy melyeket
tart énekelhetőnek a szentmise alatt és melyeket kimondottan nem. Az
erre adott válasza segíthetne abban, hogy megértsem, hogy pontosan mire
gondol a megírt levelében.

3)
A következő rész számomra kicsit ellentmondásosnak tűnik. 

(...)
> szakértelemmel és katekézissel.

3/a)
Hiszen az ún. gitáros énekek szövegeinek a legnagyobb része szintén
szentírási részeken alapul: Zsolt 22; Jud 16, 14-16; Zsolt 148; Mt 6,33;
Mt 4,4; Szent Teréz imája; Iz 42, 6-10; itt csak elkezdtem sorolni a már
említett könyvben az énekeknél jelölt helyeket. Ennyiben nemigen látok
különbséget a gitáros és a népénekek között.

3/b)
A rész alapján nekem különösen is úgy tűnik, mintha a zenei kíséret
döntene abban, hogy melyik zene való a liturgiába és mi nem. Ami nem kap
kísértet, vagy orgonakíséretet kap, az megfelelő, ami gitárosat, az nem.

3/c)
A fentiektől függetlenül érdekelne, a véleménye a következőben: sajnos
nem vagyok nagy zenei szakértő, de vettem már részt olyan misén, ahol
valamelyik klasszikus zeneszerző Kyrie-jét, stb, "énekeltük" volna, ha
be tudtunk volna kapcsolódni, de én pl. egyáltalán nem tudtam
bekapcsolódni: a zene szép volt, végül is elmélkedni, imádkozni lehetett
alatta, de a hívek nem énekelték. Ön szerint liturgiára valók-e ezek a
zenék, énekek vagy sem?

3/d)
A gitáros énekekhez nem venném hasonlítási alapul a Jehova Tanúit; bár
értem, hogy mit szeretne ezzel mondani. Akkor sem egy kategória. A
Jehova Tanúi egy kicsavarodott hitféleséget közvetítenek (mégha az egyes
személyek buzgalma tiszta szívből is jön), az általam ismert gitáros
énekekben pedig a katolikus tanítás tükröződik. Örülnék, ha fölhívná a
figyelmemet olyan gitáros énekekre, amelyekre ez nem igaz.

3/e)
Végül szerintem a népénekek komorsága is elég egyoldalú. Pl. vegyük az
utolsó vacsorát: egyszerűen nem tudom úgy elképzelni, hogy nagy
szomorúan és csöndben, magukban elmélkedve ültek az apostolok. Egy csomó
ételt ettek, nagy eseményre készültek (bár az igazi nagyságát akkor még
nem látták) és tudtommal ilyenkor zsoltárokat szoktak énekelni és
táncolnak (!) is hozzá. A táncról úgy tudom, hogy liturgikus tánc. Az
evangélium hirdetése is örömhír. Öröm! Az öröm nem lehet mindig annyira
visszafogott, mint amennyire a népénekek viszafogottak. Dávid táncolt az
Úr ládája előtt: ünnepség volt. Ünnep! Az ünnepélyesség még áthat a
népénekek hangzásvilágán - de nem az ünnep! Nem "csak" elmélkedni megyek
a misére, hanem találkozni Vele. Számomra a népénekek egyoldalúsága
abban rejlik, hogy a hitünk tartalma felé irányítja a tekintetünket
(szerintem arra sem mindig szerencsésen) - de a megélése felé nem.
Mielőtt esetleg félreértenének: nem arról szeretnék szólni, hogy mindig
érezzünk valamit. Hanem arról, hogyha jel, akkor legyen valóban
liturgikus jel. Ha a "Halleluja!" Istent üdvözlő és ünneplő örömteli
fölkiáltás, akkor lehetőleg ne úgy kelljen énekelni az "Allelúját", hogy
inkább elmélkedni lehet alatta, hanem inkább úgy hogy az embert arra
indítsa, hogy fölálljon (és ne csak azért álljon föl, mert most az
következik a misében) és ezzel nemcsak testében, hanem lelkében is
közelebb kerüljön az Úrhoz, aki üdvösségünk és örömünk forrása. Valóban
azok az emberek, akiknek a hite már érlelődött, ezen túl tudják tenni
magukat, és a tőlük telhető teljességgel részt veszenk a szentmise
liturgiájában. Magamat is ide sorolom, noha - és itt most talán egy kis
elfogultságom is elő fog bukni :-) mert az én fő megtérésem körül is
jelentős szerepe volt az ún. gitáros énekeknek - engem nem zavar a
viszonylag szépen énekelt gitáros énekek sem. Sokszor kiemelik számomra
a mise közösségi és ünnep jellegét; ezek a legtöbb organakíséretes
liturgia során számomra nem jutnak el "üzenetként", kimondottan észben
kell tartanom, hogy itt nemcsak a magam kis Isten-kapcsolatáról van szó.

3/f)
Örömmel énekelnék gregoriánt, és klasszikus polifónikus (bár ez utóbbit
nem tudom pontosan mi, csak elképzelem a neve után, hogy a keleti
többszólamos dallamokra emlékeztető énekek lehetnek? Köszönöm, ha
fölvilágosítanak róla) énekeket - de nekem ezt sehol sem tanítják.
Különösen nem úgy, hogy misén énekelhessem (nem mint énekkaros, mert
arra esélyem sincs, de mint egy egyszerű hívő, a padban). Csak egy-két
ünnepi, vagy kimondottan "gergorián" misén találkoztam a gregoriánnal,
de azokon sem emlékszem, hogy a hívek énekeltek volna. Úgy tűnik, mintha
a népénekek mellett lennének olyan kincseink, amik alkalmasak lennének a
népénekek "hiányosságait" kiegészíteni - de az egyszerű hívő nemigen
találkozik ezekkel. Addig - szerintem - mindenképpen van jelentősége az
időnkénti ún. gitáros miséknek.

3/g)
És végül azzal kapcsolatban, hogy túl kellene lépni a gitáros énekeken.
Mi a családban, csak egy-két népéneket szoktunk énekelni, sokkal több
ún. gitárosat (3 kisgyerekünk van: 9 és fél, 6 és fél, 4 és fél évesek).
Ha játék közben rázendítenek olykor, akkor a legritkább esetben szoktak
népéneket énekelni (ha mégis, akkor többnyire Máriás énekeket). Pedig az
óvodából és miséről, és még itthonról is ismerik a népénekek egy részét.
A miséken a gyerekek viszont szinte mindig csak a népénekeket hallják.
Ezért FONTOSNAK TARJUK időnként, hogy ún. gitáros misére is elmenjünk
velük, találkozhatnak olyan énekekkel, amelyek beleépülnek a mindennapi
kis gondolkodásukba, tevékenységeikbe, amik ismerősek nekik a
mindennapokban - és a templom és az otthon ezzel nem válik annyira ketté
(hiszen egy kisgyerek számára a templomben szinte minden más, mint
otthon). De ez már nem annyira szorosan tartozik a témához.

3/h)
Mit ért "más szakrális zene" alatt?

Röviden: úgy gondolom, hogy kellő válogatással és megfelelő igényességű
zenével (ami egyébként a népénekekre is vonatkozik) kaphatnak
létjogosultságot az ún. gitáros énekek is a liturgiában. Nem érzem azt,
hogy egy az egyben el kellene zárkóznunk ezektől az énekektől. Arra
valóban ügyelni kell, hogy a megfelelő helyekre a megfelelő tartalmú
énekek kerüljenek.

Köszönöm, hogy eléggé laikus véleményemet végigolvasták, és szívesen
tanulok Önöktől, akár a levelemben írtak kritikájából, akár a további
levelekből.

+
Marian