Subject: [Liturgia] elköszönés

From: Dobszay László <[email-masked]>
Date: Wed, 4 Dec 2002 16:33:01 +0100

A liturgia levelezőlistán Verbényi István reagál az általam - a szerző
beleegyezésével - közreadott készülő disszertáció-fejezethez. Míg a
fejezetet magát kissé tanáros hangsúllyal megdicséri, a hozzá fűzött
egymondatos ajánlásomat takart, de félreérthetetlen indulattal
visszautasítja (mint írja: "nem hagyhatja szó nélkül"). Ha gondosan
elolvassuk írását, kiderül, nem érvel, hanem elítél. Igaz, én sem fejtettem
ki, miféle analógiákat találok a disszertációban leírt 18. századi luteránus
és a mai katolikus liturgiai helyzet között. Erre aligha lett volna helyem,
önálló tanulmányt érdemelne. Úgy gondoltam, az elgondolkodó, értelmes olvasó
maga is megtalálja a hasonlóság (nem azonosság!) pontjait, melyek egyébként
nem a zsinati konstitúció, inkább az azt követő gyakorlat és főleg az
átlagos egyházi közgondolkozás vonatkozásában mutathatók ki. No, de nem baj,
miért ne lenne joga ezt Verbényi Istvánnak másképpen gondolni. A probléma
másutt van:
Emlékezetből idéz tőlem (nevemet nem említve, a cikk tárgyát nagy betűvel
jelölve, így: "Egyházzenei cikkében") egy mondatot. Kár, hogy nem kereste
elő a cikket. Én ugyanis azt, hogy "a Zsinat maga elismeri, hogy liturgiája
nem a római liturgia folytatása", de még ehhez hasonlót sem írtam le soha.
Éppen ellenkezőleg, ismét és ismét idézem a Konstitúció 23. pontját: "Nem
szabad semmi újítást bevezetni, ha azt az Egyháznak igazi és valódi haszna
nem kívánja. De akkor is ügyelni kell arra, hogy az új formák a már meglévő
formákból mintegy szervesen nőjenek ki." Számomra inkább az a kérdés, hogy
ez teljesült-e a zsinat után, vagy inkább így hangsúlyozva: EZ teljesült-e a
zsinat után.
Verbényi - nem egyszerűen Verbényi Istvánként, hanem a  "honlapért felelős
Intézet (MALEZI) igazgatója"-ként így dorgál: "Ha valaki 18. századi
szemüveget használ, akkor csak ilyen megnyilatkozást tud produkálni. Akinek
a II. Vatikáni zsinat csak annyit jelent, hogy a saját szájíze szerint
válogat bennük (bocsánat: a félmondatot nyelvtanilag nem értem, mi az, hogy
"bennük"?- mondom én), és nem képes az Egyházzal együtt élni (nocsak! -
mondom én), az ne tegyen semmiféle nyilatkozatot sem ("értettem, parancsnok
elvtárs" - mondom én)." Szívesen az olvasóra bíznám e két mondat
elemzését..., én nem teszem. Ugyanaz az inszinuáció, amivel az Új Embert
ottani cikksorozatom betiltására bírta.

Ezt is olvassuk: "Befejezésül annyit, kár volt egy jónak mondható doktori
egy fejezetéhez ilyen manipulatív megjegyzést tenni. A tudományosságot nem
szabad - mai szóval mondva - provokatív, aktuálpolitikai célra felhasználni.
Ezt már a tudományos tisztesség kívánja." Azt akarja-e mondani ezzel, hogy a
történelemből nem vonhatunk le tanúságokat a mára? Historia non est magistra
vitae.

Nos, az Új Ember esetében azt hittem, csak arról van szó, hogy "nicht für
die Kinder", az Új Ember vegyes olvasóközönségét nem kell "megzavarni", sőt
meggondolkoztatni sem. Sőt practice el is fogadtam, amikor először
helyeseltem a főszerkesztő javaslatát, hogy Verbényi és én felváltva írjunk
liturgikus cikkeket, egyben felajánlottam, hogy a lapon belüli két szerző
közti vitát elkerülendő Verbényi cikkeire sohasem fogok reagálni; majd
másodszor, szó nélkül tudomásul vettem rovatom megszűnését.
Amikor megindult a liturgikus levelező lista, feltételeztem, hogy itt másról
van szó: felnőtt, hozzáértő, okos emberek társalgásáról, ahol - mint minden
pezsgő szellemi közegben - az eltérő, olykor  élesen eltérő véleményeket is
tolerálni lehet, azokról érdemi vitát lehet folytatni. Magam részéről
nyíltan kimondom, hogy míg a Konstitúció 95 %-ával egyetértek, addig a
Bugnini-bizottság tevékenységének eredményét hívőként engedelmesen
elfogadom, de önálló gondolkodóként és szakértőként már messze nem tudom
elfogadni annak teljességét. Ehhez jogom van: még a zsinat sem akart élni a
tévedhetetlenség adományával; még kevésbé az azt követő bizottság. S
legkevésbé tévedhetetlenek a végrehajtó helyi egyházak és egyének.
Természetesen nem tévedhetetlen a szakértő sem, de ez nem jelenti, hogy ne
lenne joga, sőt bizonyos értelemben kötelessége is megpróbálni mérlegre
tenni az eseményeket, megoldásokat, felfogásokat. Ha nem így tettek volna az
illetékesek az egyháztörténet századai alatt, akkor érvényben maradt volna a
Quignonez breviárium, nem következtek volna be a Tridentinum intézkedései,
nem lépett volna fel a liturgia nagy pátriárkája, Guarenger, nem indult
volna meg a liturgikus reform, nem készíthették volna elő a II. Vatikánumot.
Ha azt gondolom, hogy reformra szükség volt, de nem biztos, hogy erre a
reformra, akkor az egy szakértő véleménye, mellyel érdemben lehet
vitatkozni, de minduntalan ledorongolni azért talán még sem kellene. Az
elmúlt évtizedek alatt azonban számomra világossá vált azonban, hogy egy
értelmes vitához "pezsgő szellemi légkör", partnerek kellenek. Olyanok, akik
készek bátran szembenézni az igazsággal. (Félreértések elkerülésére, e szó:
"igazság" nem a saját felfogásomat jelenti, hanem bármit, amivel mint
ténnyel, valószínű ténnyel, megvizsgálható ténnyel, meggondolásra ajánlott
ténnyel találkozunk.)
Beismerem, rosszul gondoltam. Ezért, bár nagyon bízom a most felnövekvő
fiatal papságban, ezután itthon csak azokhoz fogok beszélni, akik kíváncsiak
arra, amit mondok. Sőt, talán nem is érdemes e kérdésekről itthon beszélni.
Hál'Istennek megnyílt a lehetősége annak, hogy a világegyház dolgaiban a
világegyház nyilvánossága előtt szólaljak meg.

Aki "csak ilyen megnyilatkozást tud produkálni... ne tegyen semmiféle
nyilatkozatot sem". Megértettem, s a "honlapért felelős igazgató" cenzúráját
elfogadom: ezennel leiratkozom a levelezőlistáról. Nem fogok senkit
(főképpen nem a klérust) még e fórumon sem "megzavarni". Beszélek azzal
(pappal, laikussal), aki erre igényt tart. Nincs bennem semmi sértettség,
csak realizmus. Nem elég mohón keresni és szeretni az igazságot (akár
kudarcok közepette is), tudni kell azt is, hogy hol élünk.
Őszinte szeretettel búcsúzom a levelezőlista tagjainak egyetemétől, miközben
egyesével minden barátomnak kívánok minden áldást azon a napon, melyen azt
ünnepeljük, aki az idők előtt Atyától született anya nélkül, az idők
teljességében pedig anyától atya nélkül.

Dobszay László
cím és rang nélküli katolikus