Subject: [Liturgia] Epifánia

From: Gegő I. Julianus <[email-masked]>
Date: Sat, 3 Jan 2004 18:22:40 +0100 (CET)

Kedves Testvérek!

Áldott Új Évet!
Vízkereszt ünnepén köszöntelek ezekkel a sorokkal:
fr. Julianus

URUNK MEGJELENÉSE

Ádvent idején az Egyház mindennapi fohásza: "Marana tha! Jöjj, 
Urunk, Jézus"! Az első vasárnap Introitusában pedig az Izrael 
Istenére várakozó ember bizonyosságát énekeltük: "mert kik téged 
várnak, meg nem szégyenülnek" (Zsolt 25,3).
E napon pedig az egyház e várakozás beteljesedésére mutat rá: az 
Eljövendő ecce advenit  Íme, eljött az Uralkodó, az Úr (Mal 3,1: 
Vízkereszti Introitus).
Epifániát ünneplünk: megjelenés. Arról a kinyilatkoztatásról van szó, 
melyet a Szentleckében olvasunk: "Kinyilatkoztatásból megismertem 
Krisztus misztériumát" (Ef 3,3).
"Akik nem bizalmatlanok iránta, kinyilvánítja magát" (Bölcs 1,2): én 
vagyok az Élet Kenyere és az Élet Itala. Jelt ad magáról, vizet fakaszt 
a sziklából. Kinyilatkoztatja magát a megtestesülésben, majd 
kereszthalálában és föltámadásában; figyelmünket feléje fordítja, s új 
élettel ajándékoz meg. Isten misztériumának kinyilatkoztatása a 
minden népre kiáradó üdvösség titka.

A bölcsek is útra keltek az újszülött királyt megkeresni. Csillagot 
láttak. A csillag vezeti őket az újszülött arcának megismeréséhez és 
Isten dicsősége megjelenésének felismeréséhez Betlehem 
szegénységében. A Király, kié a föld minden hatalma, megjelent 
kinyilatkoztatni valódi hatalmát: szabadító hatalmát. Ő Jézus. A név 
jelentése: az Úr az üdvösség, a szabadítás.
Szabadságunk az Isten tekintetével való találkozásból 
adatik: "ragyogtasd/világosítsd meg arcodat, és meg leszünk 
szabadítva" (Zsolt 80,20). A találkozás a kisded Jézus és a kereszt 
szemléléséből fakad. Szent Ferencnél ez így válik valóra:

A Perugiaba igyekvő megszólított Ferenc hallgat és felel az isteni 
szóra. Az Úrnak akar szolgálni. Életformájának forrása az Istenre 
szögezett tekintet, a kizárólag Benne való bizalom. Ez a bizalom tette 
lehetővé, hogy életében szemmel láthatóvá váljon Isten szeretetének 
misztériuma: emberarca és visszavonhatatlan hűségének jelei; 
Greccioban, az új Betlehemben és Alverna hegyén, a leprásban és 
minden teremtményben Isten képmását fedezi fel.
A Greccio-i történet leírásakor Celanói Tamás életrajzíró azt írja 
Ferencről, hogy "különösen a megtestesülés alázatossága és a 
kínszenvedés szeretete fészkelte be magát olyan mélyen 
emlékezetébe, hogy mellettük alig tudott másra gondolni" (1Cel 84). 
Továbbá Ferenc szavai is erre utalnak: "meg akarom eleveníteni, 
látni akarom" (1Cel 84).
És meglátta
Élettelen gyermek jelent meg, aki Ferenc és társai illetve a környék 
lakói jelenlétében mintegy új életre támadt. Az a kisded Jézus támadt 
új életre, és vésődött mélyre az emberek emlékezetébe, aki "sokak 
szívében egészen feledésbe merült" (1Cel 84). Az emberi Isten 
megjelenik azok számára, akik még nem formálták ki maguknak 
abszolút képét, tartván őt mint Abszolútumot megfelelő távolságban, 
megfelelő kategóriákkal körülírván.

Krisztust követőként az Istenre mutató jel-szerepet hivatottak 
vagyunk megőrizni. A kövess engem hívásra adott válasz, az Exodus, 
a ráhagyatkozó bizalmat jelzi. Az Exodus: Isten visszavonhatatlan, 
rendíthetetlen hűségének megtapasztalása
Fölötted ott ragyog az Úr: a halhatatlanság Fényének (prefáció) égre 
emelt tekintettel való követése vezet el bennünket Isten arcának 
szemlélésére. Ez a szemlélődés megadja a hit és az öröm ajándékát, 
és képessé tesz az útirány megváltoztatására, a gonosz Heródessel 
való együttműködés megtagadására. A fölöttünk járó fényesség 
ragyogása felemel a sötétség homályából, mutatja a minden népet 
egybegyűjtő országba vezető utat.
Ha hiányzik ez az égre szögezett tekintetünk, az Isten felé való 
fordulásunk, akkor >a munka öncélú szenvedéllyé válik, a politika 
önző hatalomkereséssé züllik, a művészet csak a "valót" mutatja vagy 
torzítja és nem "annak égi mását", a zene kábítószerré fajul és már 
nem a Lét titokzatos hangja< (Nemeshegyi Péter SJ).

"Felragyogott Isten dicsősége": hogy elvezessen a vele való 
találkozásra, és hogy meglássuk, kicsoda Jézus, akiben maga a 
Mindenható hajolt közel hozzánk. Ez a látás teszi lehetővé, hogy a 
valóságot továbbá ne fekete-fehéren lássuk, hanem felfedezzük 
annak sokszínűségét, és Isten más-más arcát az elfeledettségből.
A Megtestesült Kegyelem megjelenésében fölismerhetjük 
megajándékozottságunkat. Kinyithatjuk kincsesládáinkat, átadván 
belőle, ami a legdrágább: az önkiüresítés adományát.

A szabadság, a bizalom, a ráhagyatkozás, életünknek az Istenre és a 
közösségre való rábízása az Isten felé fordulás gyümölcsei. Ez 
szabadít fel kötöttségeinktől, ragaszkodásainktól, jelen struktúráinkba 
való menekvéseinktől (kolostorokhoz, eszmékhez bármi áron). Nem 
bízhatom magam papírlapokra és hagyományokra, hanem az eleven 
és mindig éltető és megújító Lélek vezetésére.

fr. Julianus