Subject: [Liturgia] LELKISEG: A papa katek. 2. Vesperas

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Thu, 16 Oct 2003 20:18:13 +0200

*** Lelkiség ***

A pápa katekézise
2.Bevezetés a vesperás liturgiájába
(Magyar Kurír, 2003. X. 16.)

Vatikán: Október 15-én szerdán délelőtt, az általános kihallgatáson II.
János Pál pápa folytatta az előző héten megkezdett új katekézist, amely a
vesperások, esti imák liturgiájába vezet be.
A szentatya a vesperások szerkezetét elemezve rámutatott, hogy a IV.
századtól kezdve a reggeli laudesek és az esti vesperások mind a keleti,
mind a nyugati egyház liturgiájának állandó részét alkotják. Szent Ambrus
például így ír: "Mint mindennap, a templomban, vagy otthon imádkozva
Istennel kezdjük, és Vele végezzük a napot, hogy egész földi életünk és
minden egyes napunk mindig Vele kezdődjön és fejeződjön be. Mint ahogy a
laudeseket reggel imádkozzuk, így a vesperások ideje a naplemente, az az
óra, amikor a jeruzsálemi templomban felajánlották a tömjén áldozatot. Ebben
az órában Jézus, kereszthalála után, sírhelyén nyugodott, felajánlotta magát
az Atyának a világ üdvösségéért." A pápa hangsúlyozta: az egyes egyházak,
saját hagyományaikat követve imádkozzák az óraliturgiát. A római rítusú
vesperásról a szentatya kifejtette: az imát a Deus in adiutorium latin
fohász vezeti be, a 69-es zsoltár szerint, amelyet Szent Benedek előír
minden óraima számára. A vers arra emlékeztet, hogy csak Istentől jöhet az a
kegyelem, hogy méltó módon dicsőíthessük őt. Ezt követi a dicsőség, mivel a
Szentháromság dicsőítése a keresztény ima alapvető lényegét fejezi ki.
Végül - kivéve a nagyböjti időszakot - az Alleluja következik, amely héber
nyelven annyit jelent, mint "Dicsőítsétek az Urat." A keresztények számára
pedig örömteli megnyilvánulása az isteni oltalomba vetett bizalomnak. A
latin rítusú vesperás a bevezető vers után a himnusszal adja meg az ünnep
hangulatát, költői módon emlékeztet az üdvösség érdekében végbevitt
misztériumokra, különösen Krisztus keresztáldozatára.
Az alkonyi imaként elmondott zsoltárok között vannak olyanok, amelyekben
kifejezetten utalás történik az esti időszakra, illetve a fényre, a
lámpásra. Vannak továbbá olyan zsoltárok, amelyek az Istenbe vetett bizalmat
tükrözik. Az Úr a törékeny emberi élet szilárd menedéke. Vannak hálaadó és
dicsőítő zsoltárok, olyanok, amelyek felidézik a nap végét, mások bűnbánati
jellegűek. A Hallel zsoltárai Jézusnak a tanítványokkal elköltött Utolsó
vacsorájára utalnak. Fontos helyet foglalnak el a vesperásban a rövid
újszövetségi szakaszok, amelyek célja, hogy erőteljesen rámutassanak egy-egy
bibliai tanításra és azt az imádkozó szívébe véssék, hogy megvalósítsa a
gyakorlatban. Az olvasmányt csönd, majd válaszos ének követi, amelynek
szerepe, hogy az imádkozó énekkel válaszoljon az evangéliumi szöveg
üzenetére. Keresztrevetés után felcsendül a Boldogságos Szűz evangéliumi
éneke, a Magnificat, amely hálát ad Istennek a Megváltás ajándékáért. Végül
a közbenjáró könyörgések következnek, az Atyához, vagy Krisztushoz. Az
egyház isteni segítségért fohászkodik minden emberért, a keresztény
közösségért és a polgári társadalomért, majd pedig a halottakért.
A vesperás liturgiája a Jézustól tanult imában, a Miatyánkban csúcsosodik
ki, amely Isten keresztségben megújult gyermekeit dicsőítő és kérő imáinak
szintézise. A nap végén a keresztény hagyomány összekapcsolja az Istentől
kért bűnbocsánatot és az emberek közötti kiengesztelődést: a nap soha ne
nyugodjon le úgy, hogy haragot táplálunk szívünkben bárki iránt.
A vesperás az elbocsátással fejeződik be, amely, összhangban a keresztre
feszített Krisztussal azt fejezi ki, hogy az Atya kezébe helyezzük
életünket, tudjuk, hogy áldása soha nem fogyatkozik meg. VR/MK