Subject: [Liturgia] Gy, Ratzinger és a Zsinat Szelleme

From: Rihmer Zoltán <[email-masked]>
Date: Sun, 11 Aug 2002 14:55:22 +0200 (CEST)

SZEMLE ÉS KOMMENTÁR

   P. Pierre-Marie Gy OP: Ist ťDer Geist der LiturgieŤ 
Kardinal Ratzingers dem Konzil treu?, Liturgisches 
Jahrbuch 52 (2002) 59-65
   Joseph Kardinal Ratzinger: ťDer Geist der LiturgieŤ 
oder: Die Treue zum Konzil. Antwort an Pater Pierre-Marie 
Gy, Gottesdienst 36 (2002) 97-100 (megjelenése várható a 
Liturgisches Jahrbuchban is, a szélesebb érdeklődési körre 
tekintettel azonban a Gottesdienst július 11-i száma már 
előzetesen közölte)

   A liturgikus levelezőlistán május első napjaiban több 
levélváltásban is szóba került Joseph Ratzinger 
bíborosnak, a Hittani Kongregáció prefektusának egyik 
újabb könyve (Der Geist der Liturgie. Eine Einführung, 
Freiburg-Basel-Wien 2000), amely a Szent István Társulat 
kiadásában idén magyarul is megjelent. Az ezzel 
kapcsolatban fölmerült általános kérdésekhez (a 
[liturgikus] reform reformja) Káposztássy Béla nyújtott 
bőséges háttéranyagot május 8-i levelével, amelyben Franz 
Schneider 2000-es cikkének tartalmi, összefoglaló 
fordítását tette közzé. Végül június 13-án Kürnyek Róbert 
ismertette Pierre-Marie Gynek Ratzinger könyvéről írt 
bírálatát.
   Előrebocsátom, hogy Ratzinger könyve először a német 
kiadásban került a kezembe, így nem tudom, hogy a magyar 
fordítás mennyire híven adja vissza a szerző gondolatait; 
mindenesetre Gy kritikája azt az érzést keltette bennem, 
mintha nem egészen arról a könyvről szólna, amelyet én 
olvastam. Mivel Gy a francia fordítás mellett a német 
eredetit is használta, s írása nemcsak franciául, hanem 
németül is megjelent, a problémák a nyelvi okoknál 
alighanem mélyebben rejlenek. Minthogy azonban nem 
akartam - avatatlanul - a Hittani Kongregáció 
prefektusának fogadatlan prókátoraként fellépni, 
kíváncsian vártam, vajon maga Ratzinger mit válaszol majd 
a kritikákra. E válasz ismertetéséhez szeretném most saját 
gondolataimat hozzáfűzni.

I. Gy cikke általában

   Mindenekelőtt figyelemreméltó, hogy P. Gy hat oldalas 
írása nem a rendes recenziók között, hanem önálló 
tanulmányként látott napvilágot. Ez és az egész cikk 
hangvétele arra utal, hogy inkább a könyv apropóján szól 
Ratzingernek néhány, itt és másutt kifejtett liturgikus 
nézetéről, és nem a művet mint olyat akarja átfogóan 
értékelni, ebből a szempontból tehát nem annyira a könyv, 
mint inkább szerzője egyes nézeteinek kommentárja (ezt 
tompítandó hangsúlyozza Gy cikke elején, hogy kritikája 
nem a szerző személye ellen irányul). A cím valódi értelme 
azonban ebben az összefüggésben inkább a 
következő: Hűséges-e Ratzinger bíboros a [II. Vatikáni] 
Zsinathoz? (A finom csúsztatást a bíboros is érzi, s arra 
válaszának címében az oder [= szembeállító vagy] 
szócskával ügyesen fel is hívja a figyelmet.) Márpedig ez 
sokkal több, mint néhány, Gy számára elfogadhatatlan 
tudományos álláspont határozott visszautasítása. 
Voltaképpen napjaink Egyházának egyik kulcskérdéséről van 
szó - arról, hogy kik képviselik ma hitelesen a II. 
Vatikáni Zsinat szellemét (liturgiában, dogmatikában 
stb.): azok-e, akiket Spiritus Sanctus posuit episcopos 
regere Ecclesiam Dei (Act 20, 28), vagy azok, akiket 
saját maguk vagy különféle emberi testületek elhatározása 
emelt a soha nem látott autonómiájú Modern Tudományosság 
katedrájára. Gy kritikáját - és a közelmúltban megjelent 
több, azonos műfajú és támadási irányú, de jóval erősebb 
hangvételű cikket - már csak azért is érdemes részletes 
elemzésnek alávetni, hogy kiderüljön: vajon e szerzők 
olyan emberi elfogulatlansággal, olyan tudományos 
alapossággal és olyan tudományetikai tisztasággal 
közelítenek-e ellenfeleik nézeteihez, amelyet az 
állításaikból levonható (végső soron egyházpolitikai) 
következtetések rendkívüli jelentősége megkövetel.

II. Gy állításai és Ratzinger válaszai

   1. Cikke elején (59-60) Gy a könyv fogyatékosságaiból 
indul ki. Először is hiányolja, hogy ahányszor csak 
Ratzinger a II. Vatikáni Zsinat liturgikus tanítására 
utal, nem említi a Sacrosanctum Concilium 
rendelkezés valóban fontos kijelentéseit. Az egyetlen, 
ahol ezt megteszi, az actuosa participatio kérdése, 
ezért Gy első helyen ennek felfogását veszi kritika alá. 
Olvasatában a bíboros ezt veszélyesnek tartja (59: der 
Kardinal hält sie für gefährlich), mivel az 
Egyház önünneplését látja benne, miközben hallgat e 
fogalomnak a rendelkezésben kifejtett jelentőségéről. Gy 
szerint Ratzinger a II. Vatikáni Zsinat utáni gyakorlat 
bírálatával a magánmise mellett foglal állást, nem látja 
továbbá az új liturgia spirituális gazdagságát. Hiányolja 
még Gy a hivatkozást a rendelkezés 48. pontjára, amelyben 
az önünneplés veszélyét látni szerinte korrigálandó 
tévedés volna.
   Ratzinger válasza 1. pontjában (97-98) határozottan 
visszautasítja, tévesnek nevezi (97: es ist schlechtweg 
falsch) azt, amit Gy az actuosa participatió-ról és 
annak zsinati felfogásáról a szájába ad. Hangsúlyozza: ő e 
fogalom helytelen, felületes (ám a gyakorlatban széles 
körben érvényesülő) értelmezése ellen, nem pedig helyes 
zsinati felfogásával szemben emelt szót. Megismétli, hogy 
mit ért a hívek aktív részvétele alatt, külön is kiemeli a 
liturgikus műveltséget mint annak egyik összetevőjét. Nem 
érti, hogy lehetett az ő egyértelműen a félreértések ellen 
intézett kritikáját és a fogalom mélyebb megértésére tett 
kísérletét a zsinati tanítás elutasításaként felfogni.
   2. Gy ezután három előzetes megjegyzést tesz (60): 
először is figyelmeztet arra a veszélyre, hogy Ratzinger 
könyvét a szerző pozíciójának köszönhetően egyesek könnyen 
kvázi-magisztériumi magnyilatkozásnak tarthatják, ezután 
állítja, hogy kritikája nem ad hominem jellegű, végül 
utal rá, hogy a könyvet Német- és Olaszországban egyaránt 
komoly kritika érte.
   Ratzinger válasza (5. pont, 99-100): a Gy által 
említett kritikusoktól eltérően eddig a bonni A. Gerhards 
volt az egyetlen, aki vette magának a fáradságot, hogy a 
könyv egyes kijelentéseit megismertesse az olvasóval 
(vagyis idézze) s ezáltal megkönnyítse számára a 
szembesülést annak szándékaival. A többi recenzens ettől 
eltérően megelégedett azzal, hogy néhány kirívó oldalra 
reagáljon: többnyire az aktív részvétel és a kelet felé 
fordulás kérdésére, így persze a szerző álláspontja 
többnyire csak elferdítve jelenik meg. A bíboros 
alapvetően négy fő területen kívánta megvilágítani a 
liturgia dimenzióit (kozmikus dimenzió, a liturgia helye a 
vallástörténetben és ezáltal az emberi egzisztenciában, 
Izrael és az Egyház összefüggése, a kultusz és a kultúra 
összefüggése), ezek azonban szemlátomást egy liturgikust 
sem érdekelnek azok közül, akik eddig oly részletesen 
foglalkoztak a könyvvel.
   3. Ratzingernek a misekánon csöndes mondására vonatkozó 
óhajával szemben Gy utal arra (60), hogy a hatályos 
liturgikus szabályok kötelezően írják elő a kánon 
fennhangon való előadását. Hiányolja ezenkívül Gy e 
szabályok pápai tekintélyének, különösen pedig annak a 
jelentős szerepnek a hangsúlyozását, amelyet VI. Pál 
személyesen vállalt a zsinati rendelkezést követő 
liturgikus reformok megvalósításában. Gy itt (61) szó 
szerint a következőket írja: Ez az ellenőrzés [ti. VI. 
Pálé] oly mértékben kiterjedt a részletekre, hogy úgy 
tűnik, teljes mértékben megfelelő azzal a megjelöléssel 
illetni, amely Ratzinger bíboros, valamint minden római 
kánonjogász előtt egykor és most a leginkább úgy 
ismeretes, mint az Ťin forma specialiť adott pápai 
jóváhagyás, vagyis a maga részleteiben is hatályos.
   E megjegyzések summájaként is felfogható Kürnyek Róbert 
ismertetésének egy tagmondata (A szerző szerint Ratzinger 
könyvének lelkisége még zsinat előtti állapoton van, 
másfelől pedig egyáltalán nem veszi figyelembe az 
érvényben levő liturgikus szabályokat), amely Gy szövegét 
egyfelől pontatlanul fordítja (az egyáltalán nem 
valójában zu wenig = túl kevéssé), másfelől eredeti 
kontextusából kiemelve jóval súlyosabb kijelentéssé 
formálja át. Kürnyek olvasatában ugyanis Gy nem kevesebbet 
állít, mint hogy Ratzinger egyáltalán nem veszi 
figyelembe az érvényben levő liturgikus szabályokat. Nos, 
ezt elvi éllel kimondani egy olyan személyről, aki nemcsak 
a második tanító tekintély az Egyházban a pápa után, de a 
szerkönyvek és fordításaik felülvizsgálata során 
egyszersmind a liturgikus jog egyik legfőbb alkalmazója 
is, olyan súlyú kijelentés, amely sokkal komolyabb 
bizonyítékokat igényel. Az ugyanis, hogy Joseph Ratzinger 
teológusnak a hatályos liturgikus jog alacsony 
(instructio, ill. institutio generalis) szintű 
normáiban egyes részletkérdésekkel szemben egy 
magánvéleményt kifejtő könyvében személyes fenntartásai 
vannak, messzemenően nem azonos azzal, hogy a Hittani 
Kongregáció prefektusa nem veszi figyelembe a hatályos 
liturgikus jog előírásait. Ha ez valóban így volna, 
azonnal el kellene őt mozdítani posztjáról. A különbség 
jogi nyelven úgy ragadható meg, hogy amit Ratzinger 
valójában de lege ferenda mond, azt kritikusa mint de 
lege lata elfogadhatatlan nézetet utasítja vissza, ez 
pedig - enyhén szólva is - a szerző eredeti szándékának 
félremagyarázása.
   És ha már a jogi nyelvnél tartunk: szerencsésebb lett 
volna, ha P. Gy nem alkalmazza a modern kánonjog in forma 
speciali (vagy technikusabban specifica) kitételét nem 
jogi természetű szövegekre (az Egyház megújított 
liturgikus könyveire), továbbá nem oktatja ki a múlt és a 
jelen kánonjogászait e formula tartalmáról. Ez a lépése 
nemcsak logikailag illegitim, de szakmailag is 
elfogadhatatlan. Egy jogi dokumentum ugyanis (különösen a 
kánonjogban, amely nem ismeri a magasabb szintű 
[alkotmányerejű] és az alacsonyabb szintű [pusztán 
törvényerejű] normák megkülönböztetését) rendesen minden 
egyes részletében ugyanazzal a hatállyal bír, az in forma 
specifica megerősítés tehát nem is jelenthetné egy, a 
maga egészében amúgy is hatályos normaszövegnek különleges 
beavatkozással az összes részletre kiterjedő extra 
hatályosítását (a formula valódi jelentéséhez és - főként 
a II. Vatikáni Zsinat óta mutatkozó - abúzív 
alkalmazásának kritikájához l. B. 
Primetshofer: Approbatio in forma specifica. Überlegungen 
zur Normentypik im kanonischen Recht, Archiv für 
katholisches Kirchenrecht 169 [2000] 408-432). P. Gy 
ezúttal a pápa személyhez fűződő morális és szakmai 
tekintélyét keveri össze az egyházfőt  hivatalánál fogva 
megillető törvényhozói felsőbbséggel.
   Maga Ratzinger a fentiekre két pontban is reagál. A 2. 
pontban örömmel nyugtázza (98): ezek szerint Gy - a mai 
liturgikusok többségével (pl. R. Kaczynski) szemben - 
legalább elismeri az Apostoli Szentszék kizárólagos jogát 
a liturgia univerzális szabályozására (vagyis, tehetjük 
hozzá, nem utasítja el a hatályos egyházjog szabályait). 
Rendkívül fontosnak tartom a bíboros azon megjegyzését, 
hogy éppen ez az egységes szabályozással szembeni, új meg 
új szövegjavaslatok benyújtásával kísért széleskörű 
ellenállás az akadálya annak, hogy VI. Pál misekönyve 
általánosan kedvező fogadtatásra találjon. A liturgia 
ugyanis a Római Egyházban immár plébániáról plébániára 
annyira különbözik, hogy egységes misekönyvről szinte nem 
is beszélhetünk. A 3. pontban (98) elismeri a 
misekönyv in forma specifica megerősítését, ám 
hangsúlyozza: meglehetősen kérdéses, hogy a pápa szándékát 
a Bugnini által dominált testület mennyire vette 
ténylegesen figyelembe (a bíboros itt N. Giampetro 1998-as 
könyvére hivatkozik, de utal Bugnini későbbi 
kegyvesztettségére is). Ratzinger leszögezi: Ha azonban 
valaki azt a benyomást akarná kelteni, mintha ezen a 
misekönyvön emiatt [ti. a különleges pápai jóváhagyásnál 
fogva] soha semmit nem lehetne változtatni, mintha a 
jövőbeli esetleges változtatásokra vonatkozó minden egyes 
gondolat a II. Vatikánum elleni támadás volna, ezt csak 
abszurdnak tudom minősíteni. Igenis végre stabilitásra van 
szükségünk a liturgiában, ám azon is el kell 
gondolkodnunk, hogyan tudjuk leküzdeni a reform láthatóvá 
vált fogyatékosságait. A mai napig nem tudom megérteni, 
miért ne illethetnénk ezt a kérdést esetleg a Ťreform 
reformjať megjelöléssel.
   4. A következő probléma a miséző pap versus orientem 
elhelyezkedése, amelynek alapján Ratzinger fontos 
gondolatokat fogalmaz meg (ezek lényege, hogy az új 
miserendben a pap és a nép nem egymással néz szembe, hanem 
közösen néz Krisztusra, ezért ahol a felkelő nap 
szimbolikáját megvalósító keletre fordulás nem szokásos, a 
figyelem fókuszába, az oltárra korpuszos keresztet kellene 
tenni, hogy kifejezze a lelki irányultság mélyebb 
teológiai értelmét). Gy e vonatkozásban súlyos kritikával 
illeti a megbírált szerzőt: azt állítja (61-62), hogy 
elavult, ill. nem elsősorban szakjellegű irodalmat 
használva hamis információkra építi elméletét. 
Kifejezetten számon kéri az egykori bonni dogmatika-
professzor Ratzingeren a bonni liturgika-professzor Otto 
Nußbaum 1965-ös könyvének és a későbbi kutatások 
eredményeinek ismeretét, amelyek szerint a templomok 
keletelése a Földközi-tenger nyugati medencéjében az 
ókorban nem volt bevett gyakorlat.
   Ratzinger válaszában (4. pont, 98-99) visszautasítja Gy 
kritikáját. Közli, hogy természetesen ismeri 
professzortársa művét, továbbá utal A. Gerhards legújabb 
összefoglalására (Theologische Revue 98 [2002] 15-22), 
amelynek címe: Versus orientem - versus populum. Zum 
gegenwärtigen Diskussionsstand einer alten Streitfrage. A 
teológus Ratzinger rendkívüli udvariassággal csak annyit 
válaszol liturgikus szakkritikusának, hogy a keletelés 
általános voltának belátásához elegendő volna körbeutaznia 
a keresztény Nyugat ókori és koraközépkori templomait. A 
külső szemlélő ezen túlmenően azonban kénytelen 
megállapítani, hogy Gy e helyütt alapvető tudományetikai 
vétséget követett el: ha ugyanis a korai keresztény 
templomok versus orientem kialakítása - már csak 
Gerhards cikkének címéből kitűnően is - régóta vitatott 
kérdés (eine alte Streitfrage), akkor Gynek egyszerűen 
nincs joga saját - mégannyira megalapozott  elméletre 
támaszkodva liturgikai járatlansággal vádolni nemcsak 
Ratzingert, hanem bárki mást, aki ugyanezt az álláspontot 
képviseli (pl. L. Bouyer-t). Olyan kérdésben, 
amelyről grammatici certant et adhuc sub iudice lis est 
(Hor. ars poet. 78), tudományos értékítéletet etikusan 
csak kb. ilyen formában lehetett volna alkotni: a kérdés 
vitatott, mi ezt és ezt gondoljuk, Ratzinger viszont - 
több más liturgikus (és nem liturgikus) szakemberrel 
együtt - az ellenkező nézetet vallja.
   Gynek ezzel kapcsolatos azon megjegyzésére, hogy sem 
Ratzinger, sem pedig az általa hivatkozott Bouyer nem 
liturgikus szakember (vagyis hogy nem kompetens az adott 
kérdésben), a bíboros az 5. pontban azt feleli (99), hogy 
a liturgikus megújulás egyetlen nagy vezéralakja (pl. 
Guardini, Jungmann, Vaggini) sem volt eredendően 
liturgikus, mivel akkor ez a tudomány egyszerűen még nem 
létezett. Ennek és az előző bekezdésben írtaknak a 
fényében a szintén a liturgikus mozgalom klasszikusai közé 
sorolható Gy eljárása véleményem szerint kimondottan 
rosszindulatúnak minősíthető.
   5. Utolsó helyen, ám talán a legrészletesebben 
tárgyalja Gy (62-65) Ratzinger lelkiségét, amelyről 
ezúttal konkrét hivatkozásokat is adva joggal állapítja 
meg, hogy igencsak nosztalgikus, amennyiben túlzottan 
vonzódik gyermekkora és korai papsága lelki világához. Gy 
meglátása annyiban igaz, hogy Ratzinger lelkisége valóban 
e forrásokból táplálkozik, ám ez az ő legszemélyesebb 
ügye, s talán ezért sem érezte szükségét annak, hogy 
válaszában kitérjen rá.
   Ami engem illet, úgy vélem, még egy felelős beosztású 
bíborosnak is joga van hozzá, hogy lelkiségében magához 
közelebb állónak érezzen egy olyan világot, amely mára már 
végérvényesen a múlté, mint azt, amelyben ma is él. 
Ratzinger és Gy érzelmi beállítódásának ellentéte talán 
arra vezethető vissza, hogy az előbbi, bár az újban él és 
annak alakításán munkálkodik, az új számos hibáját látva 
szívében jobban szereti a régit, míg az utóbbi, miután az 
új sokkal kedvére valóbb a réginél, könnyen 
zsinatellenesnek minősít mindent, ami az újban számára 
a meghaladott régi emlékét idézi. A valóság azonban nem 
fekete-fehér, ahogy a zsinati szellemről korunkban 
vitatkozó kisebb és nagyobb figurák sem azok, a történelem 
pedig nem egyenes vonalú fejlődés, amint a XIX. század 
pozitivistái és nyomdokaikon a marxisták képzelték. A Gy 
által (65) a II. Vatikáni Zsinathoz - Ratzinger könyvével 
szemben - valóban hű dokumentumnak minősített Dies 
Domini apostoli levél (1998), amely II. János Pál pápa 
neve alatt jelent meg, annak az egyházkormányzati munkának 
a keretében jött létre, amelynek Őszentsége szolgálatában 
immár több évtizede Joseph Ratzinger bíboros is részese. 
Nehezen tudnám elfogadni, hogy ezt a tényt egy mégoly nagy 
liturgikus egyértelműen személyes indíttatású (jóllehet 
kifejezetten nem személyeskedő) kritikája elhomályosítsa. 
Joseph Ratzinger eddigi munkájával igazolta, hogy sem 
érzelmei, sem P. Gyétől eltérő szakmai nézetei nem 
akadályozzák őt a II. Vatikáni Zsinat általa is képviselt 
szellemének maradéktalan érvényesítésében.

III. Néhány záró megjegyzés

   A magam részről nem kívánom összefoglalóan értékelni P. 
Gy írását, hiszen a fenti részletes bemutatás alapján 
mindenki maga is kialakíthatja saját véleményét. Egy-két 
szempont azonban meggondolásra érdemes. Először is úgy 
vélem, hogy a Ratzinger által könyve alcímében használt 
műfajmegjelölés (bevezetés) eleve más megközelítést 
igényelt volna, mint amilyet egy liturgikai kézikönyv vagy 
monográfia értékelése megkívánna. Másodszor: milyen 
lektorált szakfolyóirat az, amelynek hasábjain egy 
recenzens (tehát aki egy már megjelent művet bírál) ennyi 
súlyos szakmai és etikai hibát követhet el? Két lehetséges 
válaszom lenne: vagy nívótlan, ami a többi cikk 
ismeretében kizárt, vagy elfogult, ami a többi cikk 
ismeretében - nos, ezt a mondatot folytassák helyettem a 
Liturgisches Jahrbuch rendszeres olvasói. Végezetül a 
legfontosabb kérdés: mi az egyáltalán, hogy a Zsinat 
[vagy helyesebben a II. Vatikáni Zsinat, hiszen volt még 
számos másik is] Szelleme? Meghatározható-e (ma) 
(még/már) egyáltalán ez a fogalom, akár csak közelítően 
is, pl. úgy, ahogy a liturgia szelleme, vagy inkább egy 
egyházpolitikai jelszóról, lózungról van szó, amelyre 
mindig az adott viták tekintélyi (ezúttal nem pápai, hanem 
zsinati tekintélyi) alapú eldöntéséhez van szükség és 
amely e viták során mindig más és más aktuális tartalommal 
telik meg? Azt hiszem, erről a kérdésről egy sok száz 
oldalas dogma- és teológiatörténeti értekezést 
(Németországban egyenesen egy külön Schriftenreihét) 
lehetne írni.

Rihmer Zoltán
Budapest, ELTE/PPKE