Subject: [Liturgia] Ádvent

From: Gegő I. Julianus <[email-masked]>
Date: Sun, 1 Dec 2002 21:43:52 +0100 (CET)

Kedves Testvérek!
Fogadjátok szeretettel Ádventi jókívánságként ezt a kis 
töprengést...

Hozzád emelem, az én lelkemet, Uram
 mert kik téged várnak, meg nem szégyenülnek.
(Advent I. vasárnapjának Introitusa, Zsolt 25, 1-3)

  Advent I. vasárnapja az új egyházi évet ezzel az 
Introitussal nyitja meg, megadva a várakozás időszakának 
sajátos lelkületét: bizalommal és reménnyel való bevonulás 
az új évbe.
  Egyesülve az ószövetségi várakozókkal, felismerjük, hogy 
mint a falevelek, földre hulltunk, és hogy önnön 
gonoszságunk markába (vö. Iz 64,5) estünk.
  Meneküléseinkből, reményvesztettségeinkből Hozzád emeljük 
a lelkünket, hisz gonoszságainkban mind megszégyenültünk, 
de te kiemelsz szégyenünkből, eljössz és barátul fogadsz, 
és Üdvösségedet megmutatod nekünk: Te vagy Izrael Szentje, 
a mi Szabadítónk.
  Választ kapunk arra is, hogy figyelmünket merre érdemes 
fordítani: a földiekről az égiekre, kilépve álmos 
lanyhaságunkból Isten Igéjének éber várakozására (vö. Róm 
13, 11-12). Ha engedünk Neki, kiemel szétszórtságunkból, és 
lehetőséget ad a létezés egészére történő megnyílásunkra.
  Pilinszky ezt így élte meg:
Bogarak szántják a sötétet
és csillagok az éjszakát.
Van időnk hosszan üldögélni
az asztalon pihenő lámpafényben.
Megadatott a kegyelem:
miközben minden áll és hallgat,
egyedül az öröklét működik. (Pilinszky János: Kegyelem)
  Vágyaink lehetnek önzőek és önzetlenek. Kiemelhetnek 
magunkból a lét egészére, ami karrier- és minden birtoklás-
nélküli, és képessé tehetnek az igazi szeretetre: hogy 
Istennek és testvéreimnek adhassuk magunkat. Irányulhatnak 
azonban arra is, hogy a mindenséget saját céljainkra 
használjuk fel. De
 Ha Istennek adod
 a magad semmiségét,
 Ő neked adja 
 a Mindenségét (Al Halládzs).
Ez a zsoltár arról tanúskodik, hogy valaki törődik 
életünkkel; bizonytalanságainkban egyetlen biztos pont az, 
Aki Van, az egyetlen, akire mindig számítani lehet. Saját 
erőnkből képtelenek vagyunk kilépni magunkból, de Istenre 
való utaltságunk által szabaddá válhatunk. 
  Végzésével vezérli az alázatosakat, megtanítja útjaira a 
szelídeket. (9. v.) Végzései irgalmának jelei: lehetőséget 
adnak a tévelygés útjáról való visszatérésre.
  Utaidat, Uram, mutasd meg nekem, a te ösvényeidre taníts 
meg engem!
  Nem véletlen, hogy épp ezek a zsoltársorok szerepelnek az 
egyházi év első napján. Arra bíztatnak, hogy az Úr útjait 
válasszuk, és mindvégig kitartsunk. Ez magatartásunk 
alapvető jellemzőjévé válhat, gyümölcseivel betelhetünk.
Elérni a Elérhetetlent, az első ránézésre lehetetlent. Nem 
megelégedni a földiekkel, hanem az égiekért fáradozni. 
Törekvéseinkben nem számíthatunk saját erőfeszítéseinkre. 
Isten az, aki bennetek az akarást és a véghezvitelt 
egyaránt végbeviszi (Fil 2,13), Lelkének ereje képes 
kimozdítani minden embert a gonoszság markából, és magához 
emelni. A törekvés módja is nagyon sajátos: telve van az 
Elérhetetlen iránti reményteli várakozással; és bízik 
abban, hogy várakozásában nem szégyenülhet meg
  Visszatérve a zsoltárhoz, az a magatartás bölcs, amelyben 
az ember gyarlóságának és gyengeségének tudatában (Nézd 
megalázottságomat és szenvedésemet 18. v.) fohászait nem 
bűnösségének megvallásával, hanem Szabadítójába vetett 
reményének megvallásával kezdi. Felajánlja tisztátalan 
lelkét, azt, amije van, saját létét, mert tudja, hogy Nála 
van a tökéletes tisztaság. Csak Ő szabadíthatja meg minden 
szorongatásából (22. v.).
  Ott, ahol bűnről, vétekről, szégyenről van szó, rögtön 
megjelenik a bizalom, a könyörület, az irgalom és az 
útbaigazítás. Ez tehát arra nevel, hogy nincs elveszve 
semmi; nem kell mindig a bensőnket nézni, hanem az égiekre 
kell tekinteni: Állandóan az Úrra tekint szemem (15. v.)
  A Mennybemenetel és Pünkösd óta életünk a végső 
beteljesedés felé halad. Jézus végső eljövetelét várjuk. 
Valóban várjuk? Mennybemenetelkor az apostolok tekintete 
vágyakozó volt, azonban megerősítésre szorultak: Galileai 
férfiak, miért álltok és néztek az égre? Ez a Jézus, aki 
felvétetett mellőletek, úgy jön el ismét, ahogy az égbe 
felmenni láttátok (ApCsel 1,11). Legyen ez idei Ádventünk 
alkalom az Úrra való várakozásban való megerősödésre.
fr. Julianus