Subject: [Liturgia] ELOADAS 3: A Paszka miszterium unneplese

From: "Füzes Ádám" <[email-masked]>
Date: Tue, 22 Oct 2002 09:12:34 +0200

Kedves Kollégák!

Amint arról már hírt adtunk, a MALEZI liturgikus előadássorozatot indított
az Egyetemi Templomban. Többen jelezték, hogy ugyan nem tudnak eljönni, de
érdekelnék őket az elhangzott előadások. Ezért most közreadom a tegnapi
gondolatokat, hamarosan pedig a két korábbi előadás szövege is fölkerül a
listára.
Az alábbi szöveg az előadásnak inkább vázlata, mint teljes szövege, a
személyes előadás báját nem hordozza magán és azt nem pótolja! :))))

Tisztelettel:

Füzes Ádám
MALEZI
___________________________________________________
    MALEZI liturgikus előadássorozat

3. Istentisztelet: A Pászka misztérium megünneplése
Budapest, Egyetemi Templom, 2002. október 21.

Az előző két alkalommal az istentiszteletet próbáltuk meghatározni külső
megjelenési formája alapján, ahogyan először találkozunk vele, majd pedig az
ünneplő közösség oldaláról. A mai alkalommal más úton indulunk el. Az
ünneplés módját nem annyira külsőségeiben, nem is érzéseink oldaláról
akarjuk megismerni, hanem arra vagyunk kíváncsiak, vajon hogyan "működik" a
liturgia, a maga sajátos szempontjából, vagyis hogy mi is történik benne
tulajdonképpen.
A keresztény liturgia születésének helye az utolsó vacsora terme, ahol Jézus
új jelentést ad egy régi gesztusnak. Először ezzel a régi ünneppel
ismerkedünk meg: mit és hogyan ünnepelt a zsidó nép a pászkában. A második
részben Jézus tettét vizsgáljuk: vajon miben lett új az a Húsvét, amit ő
hagyott tanítványaira. Végül pedig az új Húsvétot ünneplő népre, az Egyházra
tekintünk.

A zsidó pászka és annak rítusa

Amikor az ószövetségi pászka ünnepet tanulmányozzuk, megkülönböztethetjük
egymástól magát a történelmi eseményt és ennek megünneplését, a pászka
rítusát.
A történelmi eseménnyel mindnyájan tisztában vagyunk. A pászka szó
eredetileg Isten átvonulását jelentette, amikor Egyiptom elsőszülött fiait a
tizedik csapás keretében elpusztította, a választott nép fiai fölött azonban
békében átvonult. Később aztán sokkal inkább a zsidó nép átvonulása,
kivonulása állt az ünnep középpontjában: az egyiptomi szolgaságból Isten
erős kézzel kivezette népét, megszabadította, átvezette a Vörös tengeren.
Ugyanakkor a húsvéti ünnepet lezáró ünnep, a Pünkösd, a szövetségkötés
ünnepe egy másik esemény kapcsol ide erősen. Ez pedig a Sinai hegynél
történt szövetségkötés, melyben Isten népévé teszi a megszabadított
nemzetet.
Ha figyelmesen elolvassuk a Kivonulás könyve 12. fejezetében a Pászka
történetét, azonnal láthatjuk, hogy az teli van a jövőre utaló szimbólummal.
A történelmi esemény tehát már magában hordoz sok mindent, ami majd az
elkövetkező időkben lesz világos, ami már előre mutat a jövőre.

A pászka rítusára vonatkozó utasításokat összefoglalva a következő
jellegzetességeket figyelhetjük meg:
A pászka elköltése, megünneplése áldozati jellegű:
"Összehívta tehát Mózes Izrael fiainak valamennyi vénjét, és azt mondta
nekik: >Menjetek, fogjatok családonként egy-egy állatot, és vágjátok le a
Pászkát.< [.] Ha pedig a fiaitok azt kérdezik majd tőletek: "Miféle
szertartás ez?" - mondjátok nekik: "Az Úr elvonulásának áldozata ez, mert
elvonult Izrael fiainak háza felett Egyiptomban, amikor megverte az
egyiptomiakat, és megmentette házainkat"" (Kiv 12,21. 26.27).

Az ünnep alapvetően éjszakai ünnep, az Úr szabadító éjszakájának az
emlékére:
"Ez az éjszaka az Úrnak szentelt virrasztás, amikor kivezette őket Egyiptom
földjéről" (Kiv 12,42).

Már az első, eredeti pászka-vacsorán az anyagok, vagyis a bárány és a
kovásztalan kenyér elvesztik eredeti jelentésüket, "emlékmű" lesz belőlük:
"Legyen azért ez a nap emléknap nálatok: üljétek meg nemzedékről-nemzedékre,
mint az Úr Ünnepét, örök szertartásként" (Kiv 12,14)!
"Legyen mindez jelként a kezeden és emlékeztetőül a szemed előtt, hogy
mindig az Úr törvénye legyen a szádban, mert erős kézzel hozott ki téged az
Úr Egyiptomból" (Kiv 13,9)!

A vacsora legfontosabb jellemzője talán a megemlékezés módja. A múltat
ugyanis úgy idézi fel, hogy azt egyben a jelenbe is hozza. A résztvevők a
jelképes cselekedetek, szavak által maguk is valóságosan részeseivé lesznek
az egyszer megtörtént eseménynek.
"Így egyétek: derekatokat övezzétek fel, sarutok legyen a lábatokon,
bototokat tartsátok a kezetekben, és sietve egyétek, mert az Úr Pászkája
[vagyis: Átvonulása] ez" (Kiv 12,11).
Gamáliel rabbi írta a Misnában: "Mindnyájunknak úgy kell éreznünk, hogy mi
vonultunk ki Egyiptomból. Az Úr atyáinkat és minket szabadított ki."

A pászka eszkatológikus szimbólumként is működik, amennyiben azt mutatja meg
előre, hogyan fog viselkedni Isten népével majd akkor, "az Úr napján".
Ugyanakkor nem csak szimbolikus viszonyban van az eszkatológiával, hanem
valóságos is a kapcsolat, hiszen pontosan egy ilyen húsvéton fog eljönni
maga a Messiás, és viszi végbe a nagy, messiási megszabadítást.

A zsidó Pászkának tehát hármas valósága van:
történeti, amennyiben egy történelmi eseményre emlékezik;
jelenvaló, mert a megjelenítő megemlékezés során a jelenbe hozza az egykori
eseményt, az ünneplőket pedig részvevővé teszi abban;
eszkatologikus, mert magában hordozza a végső beteljesülés ígéretét és
tervét.

Jézus, az Újszövetség Húsvétja

Amikor Jézus az Eukarisztia megalapítására a húsvéti vacsorát választotta,
akkor ennek minden elemét ki akarta használni. Nem csak egyszerűen a
rituális étkezés az, amit alap mintául hagy az apostolokra. Jézus maga lép a
húsvéti bárány helyébe, maga akar új eledelt és italt adni, új szabadítást
és új szövetséget.

Az evangélisták már több helyen párhuzamokat vonnak Jézus és az ószövetségi
pászka-előkép közé.
Máténál tizenháromszor találjuk a megállapítást, általában húsvéti
szövegösszefüggésben: "azért történt mindez, hogy beteljesedjék.". A
gyermekség elbeszélésben az Emmánuel név, a "Velünk az Isten" utalás a Szent
Sátorra, melyben népe között lakott az Úr. A Szent Család visszatérésekor
írja Máté: "Egyiptomból hívtam meg fiamat", hogy az Egyiptomból kivonuló
választott néppel való azonosságát kifejezze. Jézus keresztségekor erős
párhuzam látszik a Vörös tengeren való átvonulással.

János evangélista programszerűen húsvéti módon ír. A megtestesüléskor
kimondja a sátor szimbólumot: "köztünk ütötte föl sátrát". Ő az, aki
egyértelműen Isten Bárányának nevezi Jézust, ami már közvetlenül a húsvéti
vacsorára mutat. A mennyei kenyérről tanítva elmondja Jézus, hogy a
kivonulás mannája előképe volt az ő testének, az új kivonulás eledelének.
János Jézust a világ világosságának nevezi, mint a kivonulást segítő
tűzoszlopot. Végül János "átmenet"-ről beszél Jézus szenvedéstörténetének és
utolsó húsvétjának bevezetőjében: "A Húsvét ünnepe előtt Jézus tudta, hogy
eljött az ő órája, hogy átmenjen e világból az Atyához, mert szerette övéit,
akik a világban voltak, mindvégig szerette őket" (Jn 13,1).

Jézus és a Pászka között nyílt párhuzamokat találunk az evangéliumokon kívül
a levelekben és a Jelenések könyvében:
1Kor 5,7: "Mert húsvéti bárányunkat, Krisztust feláldozták."
1Pét 1,18-19: "Nem romlandó ezüstön vagy aranyon történt a megváltásotok
[.], hanem a szeplőtlen és érintetlen Báránynak, Krisztusnak drága vérén."
Jel 1,5: "aki szeretett minket és megmosott bennünket bűneinktől a saját
vére árán"
Jel 5,6-7: "Akkor láttam, hogy íme, a trón és a négy élőlény között és a
vének között a Bárány állt mintegy megölve. [.] Odament, és átvette a trónon
ülő jobbjából a könyvet."
Jel 5,9-10: "Új éneket énekeltek, amely így hangzott: >Méltó vagy, Uram,
hogy elvedd a könyvet, és felnyisd annak pecsétjeit, mert megöltek, és saját
véreddel megváltottál Istennek, minden törzsből, nyelvből, népből és
nemzetből, és Istenünk királyságává és papjaivá tetted őket, és uralkodni
fognak a föld felett!<"

Azonban Krisztus a végleges, örök húsvét Báránya, a vérén szerzett megváltás
is örök, áldozata egyszer s mindenkorra felajánlott áldozat!
Krisztus azonban mint a jövendő javak főpapja jelent meg, a nagyobb és
tökéletesebb, nem kézzel készített, azaz nem ebből a világból való sátoron
át, nem is bakok vagy borjak vére által, hanem a saját vére által ment be
egyszer s mindenkorra a szentélybe, és örök váltságot szerzett (Zsid
9,11-12).

Jézus tehát kereszthalálában és feltámadásában új történést tett az új
Pászka alapjává. Ezzel a régi előképet egyrészt beteljesítette, másrészt
pedig túl is lépett azon, amikor a benső és mindenkire kiterjedő szabadítást
hozott a külső és egy népnek szóló szabadság helyett. Ez a szabadítás pedig
új népet, új istennépét szül, az Egyházat.

Az Egyház az új Pászkát ünnepli: megváltást és szövetséget

Jézus utolsó vacsorájával véget ért a kivonulás ünneplése, az ószövetségi
Pászka. Isten Országának új húsvétja lesz helyette: Krisztus áldozata lesz a
régi húsvét beteljesítése. Az új eseményhez pedig új rítust is ad Jézus. A
rituális eledel most már a kenyér és a bor lesznek.

A kenyér
A kenyeret Jézus testeként adja oda a vacsorán. Mint az új húsvéti bárányt
nyújtja oda magát. A húsvéti bárány a szabadulás emléke volt, most is
szabadulás történik, csak más dimenziókban. A régi bárány egy népnek a
szabadulására emlékezetett, mely szabadítás egy külső elnyomó alól mentette
ki a zsidókat. Most minden népet szeretne kimenteni Isten a mindannyiunkat
szorongató ellenség hatalmából, a bűnből. Így lesz a szabadítás helyett
megváltás: szabadítás a bűntől.

A bor
A zsidókat megszabadította Isten az emberi uralom alól, majd "kedves
tulajdonává", minden nemzet között a legdrágább néppé, papi országgá és
szent néppé tette. (Vö. Kiv 19,5-6: "Ha tehát majd hallgattok szavamra és
megtartjátok szövetségemet, tulajdonommá lesztek minden nép közül [.] és ti
lesztek az én papi királyságom és szent népem.") Ez lesz a szövetség, amit
Isten köt népével a Sinai hegyén. A szövetség biblikus definíciója:
ünnepélyes kinyilvánítása Isten akaratának, amelyben Isten rögzíti, milyen
viszony áll fönn Isten és ember között. A szövetség tehát nem két egyenlő
fél szerződése, hanem Isten akarata, ő emeli föl a népet. Kiv 24,4-8: Mózes
oltárt állít fel, tizenkét oszlop a tizenkét törzs jelképeként. Véres
áldozatokat mutatnak be, Mózes meghinti a népet a "szövetség vérével".
A régi szövetséget először vérrel pecsételték meg (Kiv 24,8). Aztán sok
elpártolás és hűtlenség után Jeremiás próféta valami új szövetséget
hirdetett meg: "Szívükbe írom törvényemet. Népem lesznek és én az ő Istenük
leszek" (Jer 31,31-34). Ez tehát benső szövetség lesz. Izajás más tovább
ment: ">Én, az Úr, hívtalak meg téged igazságban, és fogom a kezedet;
megőrizlek, és a nép szövetségévé teszlek, a nemzetek világosságává" (Iz
42,6). Az új szövetség tehát már egy személyhez kapcsolódik, ő teljesíti
majd be: Isten szolgája.

Jézus betölti mindezeket: Az ő szövetsége is vérrel pecsételtetik meg: "az
új szövetség vére". Nem külső szövetség már ez, hanem "a bűnök bocsánatára"
szolgáló szívbe írt szövetség. Nem is ráhintik a népre, hanem Jézus inni
adja a vért, hogy jelezze a bensőségességet. Végül pedig nem áldozati
állatok vére lesz a pecsét, hanem hangsúlyozza Jézus: "az én vérem", amiben
a szövetség köttetik. Ez a szövetség nem csak az időben lett tehát új, hanem
beteljesített minden ígértet, a szimbólum után valóság lett, az időleges
helyett örök szövetség, az utolsó, a végső idők szövetsége.

A szövetséghez szabadság kell. Isten előbb megszabadította a választott
népet, hogy aztán utána fölemelhesse magához a szövetségben.
Jézus is meg akar szabadítani, teljesen, minden rabszolgaságtól, hogy aztán
magához emelhessen. Ezt teszi az éves Húsvétkor, a keresztségben, a
bérmálásban, a heti pászka-ünnepben. Életünk nagy átmeneteiben is megjelenik
a pászka. Ugyanakkor módszerében kitartunk az ószövetségi megjelenítő
megemlékezésben: ugyanúgy részesei akarunk lenni az átimádkozott üdvösséges
eseménynek, mint egykor a zsidó nép lehetett évente részese az Egyiptomból
való kivonulásnak.

Az Eukarisztiában Jézus meg akar szabadítani minden rabságtól és szövetséget
akar kötni velünk. Sőt, minden szentségben ezt kínálja, nyújtja felénk. El
akarjuk-e fogadni tőle? Élni akarunk-e vele, belőle?

Füzes Ádám
MALEZI

Irodalom: MARSILI, Salvatore, "Teologia della celebrazione dell'Eucaristia",
in Anamnesis, III/2, Marietti, Casale Monferrato 1983, 127-145.