Subject: [Liturgia] liturgikus (ön)kritika

From: István testvér <[email-masked]>
Date: Thu, 11 Sep 2003 19:50:26 +0200

Evangélikus Élet (hetilap) 2003 - 35

Ökumenikus nyaralás

Rövid szabadságom alatt az országnak olyan területére vetődtem, ahol nem 
volt evangélikus templom. Két választási lehetőségem volt. Vagy magamban 
végzem el a napi igeolvasáson túl az "ünnep megszentelését", vagy pedig 
meglátogatom másfelekezetű testvéreim istentiszteletét.

Az elsőre segítséget ad az énekeskönyv, ... bárhova megyünk, az 
útipoggyászunkban a Szentírás mellett legyen ott az énekeskönyv is. ...

Idén többnyire mégis az ünnep megszentelésének második lehetőségét 
választottam. Nyári utazásaim közepette jártam református, római 
katolikus, baptista és görög katolikus közösségekben. Igen tanulságos 
volt. Sokat tanultam keresztény testvéreimtől, megerősödtem evangélikus 
öntudatomban, ötleteket kaptam arra, mit és hogyan lehetne jobban 
csinálni a saját házunk táján.

Református istentiszteleten elgondolkodtam: mennyire "maiak" 
istentiszteleteink? A szép, veretes nyelv akár tetszhetett is volna, 
engem azonban zavart. Mintha időutazáson mentem volna át, visszafelé, 
több száz évvel ezelőttre. Pedig: az örök ige minden korban aktuálisan 
jelent meg. Zseniálisak voltak az ószövetségi próféták, akik mindig 
nagyon időszerűen mondták el az Úr üzenetét. Nagyszerűen tudták az 
apostolok, hogy az evangéliumot zsidónak "zsidóul", görögnek görögül, a 
mai embernek mai nyelven hirdessék. Istentiszteletünk nyelve nem 
szakadhat el korunk nyelvhasználatától. "Ma, ha az ő szavát halljátok, 
meg ne keményítsétek szíveteket" - hangzik a Szentírásban több helyen is 
a figyelmeztetés. "Ma" meghallani pedig csak korszerű nyelven lehet. 
Sokan szeretnék, ha az egyház csupán múltat idéző múzeum lenne. 
Vigyázzunk erre a valós veszélyre!

Református istentiszteleten tapasztaltam meg azt is, hogy a kántor, aki 
közvetlen az istentisztelet előtt kapta meg az énekszámokat, előjátéknak 
egy szép karácsonyi (nyár közepén!) darabot játszott. Minket, 
evangélikusokat is figyelmeztet a jelenség: az igehordozó zenei 
szolgálatot jobban meg kell becsülni - előkészítéssel, igényes 
elvárásokkal...

Római katolikus testvéreimet is meglátogattam. Lenyűgözött a hívek 
egyháziassága: nem beszélgettek, nem hangoskodtak (nem "kaszinóztak") az 
Isten házában, amikor beléptek, bekapcsolódtak az imádságos csendbe, 
amíg ott voltak, aktívan vettek részt a szertartásban. Kevésbé ragadott 
meg a pap magatartása. Kedves, barátságos embernek látszott, de ez nem 
elég. Készülnie is kellett volna a szentbeszédre. Nem elég saját 
(többnyire pongyolán megfogalmazott) mondatokkal megismételni a bibliai 
történet leírását. Jézus tolmácsává kell lenni, ahol nem a tolmács a 
fontos, hanem a megszólaló Úr. Az ember a tiszta, nem szennyezett lelki 
táplálék után vágyakozik. Ha nem ezt kapja, akkor vagy máshol keresi, 
vagy leszokik az örök életre való táplálkozásról, és beéri a mulandó 
test etetésével? Hihetetlen nagy felelősség. Igényes igehirdetők és 
igehallgatók vagyunk-e mi evangélikusok?

Baptista testvéreknél is jártam. Az oldott, hangulatos istentisztelet 
egy idő után átcsapott szent rendetlenségbe, amelyben csupán a szent 
jelző igényel idézőjelet. Amennyire jól esett az érezhető, fészek-meleg 
testvéri közösség, néhány perc után épp annyira zavart az a kaotikus 
helyzetbe átvezető spontenaitás, amelyből - számomra - hiányzott a Szent 
jelenlétét érző Isten-félelem. Vajon nem kísért-e minket, 
evangélikusokat is az a veszély, hogy hangulatosnak tűnő 
konferálgatásokkal, a lényegretörő - egyébként szentírási - liturgikus 
mondatokat "fellazító" önkényes bővítésekkel olyan rendetlenséget 
idézünk elő, amely távol van a fegyelmezett, Istenre koncentráló, nem 
szószátyár imádság és istentisztelet lényegétől?

Görög szertartásúaknál is megfordultam. Ha az összetettségében bonyolult 
liturgia nem is mindig követhető egy protestáns ember számára, 
elgondolkodtató, hogy azok az egyszerű emberek, akik résztvettek egy 
hétköznap esti istentiszteleten (nem egész kétszáz lakosú kis faluban 
közel negyvenen!) milyen nagyszerűen tudták, és mondták fennhangon a 
liturgikus szövegeket. Meglehet protestáns fülnek ez a liturgia kissé 
monotonnak hat, de tény, hogy a közel egy órás liturgia során elmondtak 
legalább 8-10 fejezetnyi, tisztán bibliai szöveget. Megint csak arra 
gondoltam, milyen jó lenne, ha mi evangélikusok is tudnánk fejből ennyi 
bibliai szakaszt. Milyen jó lenne, ha a napi reklámszlogenek és sok 
minden egyéb mellett (helyett?) a lutheránusok fejében sok-sok bibliai 
mondás, netán összefüggő szakasz járna. Napközben, útközben, a zajló 
életesemények közepette talán "beugrana" egy-két igei jó tanács.

Azt hittem, szabadságon vagyok. Pedig tudtomon kívül tanulmányi úton 
vettem részt. Az Úristen mások példáján engem tanított?

Hafenscher Károly (ifj.)

---

From: Földváry Miklós <[email-masked]>
Date: Mon, 15 Sep 2003 10:50:26 +0200

Hafenscher Károly nyári "tanulmányútjáról" olvasva sok mindennel
azonosultam, két szempontja viszont egyoldalúnak tűnt előttem. Nem mintha
ezekkel nem tudnék meghatározottabb szövegösszefüggésben egyetérteni, vagy
nem föltételezném, hogy sajátos rossz tapasztalatok fogékonnyá tehetik az
embert más végletekre, de minthogy az én rossz tapasztalataim (nem lévén
evangélikus) más körből származnak, hadd tegyek két megjegyzést az
alábbiakhoz!

> szakadhat el korunk nyelvhasználatától.

Számomra, aki a hirtelen de teljesen népnyelvűsített katolikus liturgia "mai
nyelvhasználatában" nevelkedtem, a magyarországi reformátusok hagyományának
legértékesebb és sajnos kihalóban lévő eleme ez a veretes nyelv. Akkor, a
XVI. században, a "kellemetes időben" népnyelvűvé váló istentiszteletben
megvolt a lehetőség arra, hogy létrejöjjön a sajátos magyar szakrális nyelv.
Olyanok hozhatták létre, akik a latin liturgiában otthonosak voltak, az
ösztönösségig ismerték, és akik tudományosan képezték magukat, hogy magukévá
tegyék a héber-görög hátteret is. Ráadásul örökösei voltak a középkor
egyházi népnyelvűségének, amely többségében szájhagyományosan élt. A Bibliát
nem úgy fordították, mint más könyveket: Károli úgy dolgozott, ahogyan
Luther Márton, Szent Jeromos vagy a Septuaginta hetven bölcs zsidója: nem
kora nyelvén, értelmezve és "magyarosan", hanem egyedülálló szakrális
műnyelven ültette át a szöveget anyanyelvére. És így tettek már az apostolok
és a próféták is. Évszázadok óta létező, szókészletében és stílusában
meghatározott, erősen formuláris nyelven mondták el a valóban mindig
időszerűt. Ez nem múzeum, mert az igéből nem vonható ki valamiféle
ideológiai-moralizáló párlat: az istentisztelet nyelvének nem pusztán az
elvont tartalmat kell mindig aktualizálva megjelenítenie, hanem a szentet
kell kifejeznie nyelvileg is, sokszor régiesen vagy idegenszerűen. Mindez
nem vonatkozik a prédikációra: az egyházatyák mesterien választották el a
kettőt, amikor nem tették saját szövegeiket nyelvi dolgokban biblikussá. Két
önálló: egy szent-idegenszerű és egy otthonos-korszerű nyelven szóltak
egyszerre. Az egyiket az Isten szavának tartották fönn, a másikat a
magukénak.

> amíg ott voltak, aktívan vettek részt a szertartásban.

Talán rögeszmémnek tűnik, de vállalom: az Isten háza többterű. Az imádkozó
ember lényegi gesztusa szerintem az, hogy az isteni jelenlétbe helyezi
önmagát úgy, amint van. Ettől kezdve az isteni jelenlét formálja őt magához
méltóvá, és nem fordítva. Önerőből az isteni jelenléthez méltóvá tenni
magunkat körülbelül annyi, mint hogyha egy létra tetejére mászva közelebb
éreznénk magunkat a csillagokhoz, mint annakelőtte. Ezért nemcsak elfogadom,
de sokszor tisztelem is azokat, akik az Úr hajlékának tornácában
"kaszinóznak", szemben a karót nyelt képmutatással. És ezzel térek vissza a
többterűséghez. A hajlékban, sőt a hajlék pitvarában nem illik "kaszinózni".
Oda az léphet be, aki legalább szándékaiban tiszta és fegyelmezett,
figyelmes és tevékeny. De azok, akik nem ilyenek, vagy éppen nem ilyen
napjuk van, és ilyen a többség, magunkat is gyakran beleértve, ne legyen
kirekesztve a külső sötétségre! Az övék a tornác, ahol elmondhatják: "Jó
nekünk itt lennünk." Pusztán lennünk, figyelem és tevékeny részvétel nélkül.
Ezért lenne jó, ha a szent térben fölvett magatartás nem felekezetenként,
hanem a templom rétegei szerint különböznék. Lennének terek (udvar,
előcsarnok), amelyekben beszélgetni is szabad, gyerekek futkározhatnak,
fáradtak pihenhetnek; lennének terek, ahol csöndesen szemlélhetnénk az
eseményeket; és olyanok, amelyekben fennhangon, énekszóval kapcsolódunk be a
liturgiába.

Földváry Miklós

____________________________________________________________________
Miert fizetsz az internetert? Korlatlan, ingyenes internet hozzaferes a FreeStarttol.
Probald ki most! http://www.freestart.hu