Jézus Krisztus Szent Evangéliuma
Máté szerint

I. fejezet

Mt 1,1
1	Jézus Krisztusnak Dávid fiának
és Ábrahám fiának leszármazása

	Hieronymus: Mivel Máté Jézust emberként ábrázolja, úgy kezd róla írni, mintha embertõl származna, mondván: Leszármazásának a könyve. Rabanus. Ez a bevezetés jól megmutatja, hogy Krisztus leszármazását elõször test szerinti világrajövetel alapján kell elmesélni. Chrysostomus Supet Matth. (Op. imperf., hom. 1). Evangéliumát a zsidóknak írta, akiknek szükségtelen volt Jézus isteni származását megvilágítani, mivel azt ismerték, szükséges volt azonban megtestesülésének titkát feltárni. János, mivel a pogányoknak írt evangéliumot, akik nem tudták, hogy Istennek van fia, elõször nekik azt kellett megmutatni, hogy Isten fia Isten, csak azután volt szükséges arról írni, hogy testet öltött. Rabanus. Jóllehet az egész könyvnek csak kis részét alkotja a leszármazás, mégis leszámazási könyvnek nevezi. A zsidóknál ugyanis az a szokás, hogy a könyvek a kezdõ szavaikról kapják a nevüket, mint pl. a Genezis is (Teremtés). Glossa. Világosabb lenne az értelme, ha az lenne megírva, hogy: Itt van a leszármazás könyve, de az efféle kihagyás általános volt, mint pl. Izajás látomásában is, amikor is beleértik az “itt van”-t.
	A leszármazás szó egyes számban van, jóllehet sok nemzedéket említ meg a leszármazási sorban, mert Jézus leszármazásának okán a többit is itt mondja el. Chrysostomus In Matth. (hom. 11). Azért nevezik ezt a leszármazás könyvének, mivel ez a dolgok teljes elrendezésének a lényege, éspedig minden jónak az a gyökere, hogy Isten emberré lett, míg az összes többi azzal nyert értelmet, hogy ez megtörtént. Remigius. Azt mondja, hogy Jézus Krisztus leszármazási könyve, mivel ismerte és tudta, hogy megírták már Ádám leszármazását; azért kezdi így, hogy szembeállítsa azt a könyvet ezzel a könyvvel, az új Ádámot a régivel, aki mindent helyrehozott, amit a régi elrontott. Hieronymus In Matth. (c. 1). Izajásnál ezt olvassuk (53,8): “az õ leszármazását vajon ki mondja el?” Ne gondoljuk azt, hogy az evangélista szemben áll a prófétával, aki azt mondja, hogy nem lehet elbeszélni, a másik pedig azt mondja, hogy elkezdi elbeszélni. Azért nincs ellentmondás, mivel a prófétánál az isteni leszármazásról, az evangélistánál pedig a megtestesülésrõl van szó. Chrysostomus In Matth. (hom. 1). Mégsem szabad lebecsülni ezt a leszármazást, ugyanis meglehetõsen csodálatos azt hallani, hogy a láthatatlan Isten asszonytól méltóztatott születni, valamint hogy Dávidot és Ábrahámot õsszüleinek választani kegyeskedett. Remigius. Ha valaki azt mondaná, hogy a próféta az emberi születésrõl beszél, akkor nem kell válaszolni a kérdésére. Senki sem beszélte ugyanis el az Úr leszármazásának történetét, csak Máté és Lukács, és õk is csak nagyon hiányosan.
	Rabanus. Amikor ugyanis azt mondja, hogy Jézus Krisztusé, akkor benne a királyi és a papi méltóságot fejezi ki, hiszen Jézus, aki a nevére vonatkozó jövendölést beteljesítette, Mózes után elõször birtokolta a vezetést Izrael népében. Áron pedig misztikus olajjal fölkenve a papi rend elsõ papja volt a törvényben. Augustinus De quest. novi et veteris testamenti (c.45). Tehát az olajjal való megkenéssel Isten hatalmat ad azoknak, akiket pappá vagy királlyá kennek föl, ugyanazt nyújtja a Szentlélek az ember Krisztusnak, hozzáadva a kiengesztelést. Ugyanis a Szentlélek tisztította meg szûz Mária testét, hogy a Megváltó azt tisztán kapja, és így keni fel a Megváltó testét, ezért hívjuk õt Krisztusnak.
	Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Mivel a zsidók kegyességet nélkülözõ okoskodása tagadta azt, hogy Jézus Dávid családjából született volna, ezért hozzáteszi: Dávid fia, Ábrahám fia. Miért nem elegendõ csupán csak azt mondani, hogy egyedül csak Dávid fia vagy csak Ábrahám fia? Azért, mivel mindketten ígéretet kaptak, hogy Krisztus meg fog születni: Ábrahám (Ter 2,28) így kapott igéretet: “és a te magzatod által nyer áldást a föld minden népe”; Dávid pedig így: (Zsolt 130,11): “Ágyékod gyümölcsét emelem trónodra”. Azért mondja tehát mindkettõt fiának, hogy a kettejüknek tett ígéret Krisztusban való beteljesedését megmutassa. Továbbá azért, mert Krisztusban három méltóság betöltésének ígérete volt: a király, a próféta és a pap. Ábrahám tehát próféta és pap volt, ahogyan ezt Isten a Teremtés könyvében mondotta neki (15,9): “Végy egy hároméves vörös tehenet”. Próféta pedig azért, mert az Úr azt mondta Abimeleknek róla ugyanott (uo. 20,7): “Próféta és imádkozni fog érted.” Dávid király volt és próféta, de nem volt pap, azért nevezték tehát mindkettõ fiának, hogy mindkét õs három méltóságát eredendõ jogon Krisztusban ismerjék fel. Ambrosius Super Lucam (lib.3, in exp. c. 3). Azért választott az Isten két különbözõ nemzetiségû szerzõt; az egyik ugyanis a népek összetartozásának ígéretét írja le, a másik pedig Jézus Krisztus származásának jövendölését követi. Ezért ami a leszármazási sorrend szerint késõbbi, azt mégis korábbinak írja le, mert többnek számít, hogy Krisztusról, mint hogy az egyházról kapott ígéretet, amely csak Krisztus által létezik. Mert hatalmasabb a megváltó, mint az, akit megváltottak. Hieronymus in Matth. A sorrend ugyanis tényleg fordított, de ezért volt szükség a megváltoztatására. Ha ugyanis elõbbre helyezte volna Ábrahámot és utána Dávidot, akkor ismét beszélnie kellett volna Ábrahámról, hogy azt is beleszõje a leszármazási sorrendbe. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf. hom 1.). A másik érv pedig az, hogy a királyi méltóság nagyobb, mint a természetes méltóság, jóllehet Ábrahám megelõzte õt idõben, Dávid viszont megelõzte õt méltóságban.
	Glossa. Mivel ebbõl a címbõl nyilvánvaló, hogy ezt az egész könyvet Jézus Krisztusról írták, elõbb számba kell venni azt, hogy mit kell tudni õróla, így ugyanis jobban kifejezhetõ az, amit ebben a könyvben róla mondanak. Augustinus De quest. evang. (5,45). Az eretnekek Krisztussal kapcsolatban háromszor tévednek: egyrészt istenségében, másrészt emberségében, vagy mindkettõben. Augustinus De haeres.(c. 8,10). Cherinthus és Ebion azt mondja, hogy Jézus Krisztus csak ember volt, s az õ véleményüket követte Paulus Samosatenus, azt mondván, hogy Krisztus nem öröktõl fogva volt, hanem léte csak Máriától való születésével kezdõdött. Valami embernél nagyobbra gondol, és ezt az eretnekséget erõsíti meg késõbb Photinus is. Athanasius Contra haeret. János apostol azonban az efféle õrültséget a Szentlélek segítségével sokkal korábban észrevéve és a tudatlanság mély álmából fölköltve azt írta, hogy: (1,1) “Kezdetben volt az Ige.” Attól hogy, kezdetben Istennél volt, az újabb idõkben nem kell még azt gondolnunk, hogy eredetét csak az emberi principium felvételekor nyerte volna. Továbbá ezt is mondja (17,5): “Atyám, világosíts meg engem azzal a dicsõséggel, amelyet nálad birtokoltam, mielõtt a világ lett volna.” Hallja meg tehát Photinus, hogy a dicsõséget már a kezdetkor is birtokolta.
	Augustinus De haeres. (c.19). Nestorius a maga tévelygésében õt csupán szûz Máriától született embernek tekinti, aki az Isten igéjével nem alkot mélységes egységet, nem tartoznak össze elválaszthatatlanul, amely állítás a katolikus fül számára elfogadhatatlan. Cyrillus Alex. Ad monachos Aegypti (epist. 1). Az apostol mondja ugyanis (Fil. 2,1): “mivel isteni formában létezett, az Istennel való egyenlõséget nem tartotta saját zsákmányának.” Kicsoda tehát õ, ki rejtõzik az isteni forma mögött? Hogyan üresítette ki magát, és hogyan szállt alá, megalázkodva az emberi formának megfelelõen? Ha az említett eretnekek, akik két részre osztják Krisztust, vagyis emberre és Igére, és azt állítják, hogy az ember üresítette ki magát, az embert pedig elkülönítik az isteni igétõl, akkor elõször azt kell tisztázni, hogy akkor mit kell érteni a forma, és mit az egyenlõség alatt, mert ez a kiüresítés az Atyához tartozott. Ha viszont a saját természete szerint vesszük, akkor egyetlen egy teremtmény sem egyenlõ az Atyával, s ebben az esetben viszont, hogyan lehetne azt mondani, hogy kiüresedett, és miféle magasságból szállt alá, hogy ember legyen? Hogyan értsük azt, hogy a szolga alakját vette fel, vagyis azt, amit kezdetben nem is birtokolt? Ám azt mondják, hogy az Atyával egylényegûen létezõ Ige az asszony által szült emberben lakozott, és ez lenne a kiüresítés. Szinte hallom a Fiút beszélni a szent apostolokhoz (Jn.14,23): “Aki szeret engem, megtartja igémet, Atyám is szeretni fogja õt és hozzá megyünk és benne fogunk lakni.” Érted, hogy azt mondja, õ együtt lakozik az Atyával és velük is együtt lakoznak azok, akik szeretik õt? Azt gondolod tehát, hogy magát kiüresítette, elhagyottá és üressé tette, hogy fölvegye a szolga alakját? Mi még azt is hozzáfûzzük, hogy azért vette föl a szolga alakját, hogy az õt szeretõk lelkében vegyen szállást. Mit gondoltok, hogy a Lélek lakik bennünk, gondoljátok, hogy õ maga tölti be az emberré válás feladatát? Abbas Isidorus Ad Atribium presbyterum (epist. 41,2). Ám hogy ne soroljunk fel minden egyes dolgot, hanem az egészbõl csak egyet, mint jellemzõt említsünk, szinte hasznos és kötelezõ, hogy az, aki Istenrõl beszél, az közérthetõen beszéljen és természetes, hogy semmilyen erõszakot ne alkalmazzon. A felfuvalkodottság hibájába esik az, aki emberként isteni és természetfölötti dolgokról beszél, a királynak ugyanis szabad közember módjára cselekedni, a katonának viszont nem szabad uralkodója hangján megszólalni. Ha tehát az Isten emberré lett, helye van az emberi dolgoknak benne, ha viszont csak ember lett volna, akkor a felsõbbrendû dolgoknak semmi helye sincs benne.
	Augustinus De haeres. (c. 41). Sabelliust, Noetius tanítványát, azok közé sorolják, akik Krisztust, az Atyát és a Szent Lelket ugyanannak tartották. Athanasius Contra haeret. Eme õrült és beteges vakmerõséget az égiek tanúságtételével fékezem meg, hogy bemutassam a Fiú Atyával egylényegû személyiségét, nem azt, amelyet emberi személyiségében kigúnyoltak, hanem azon tanúságtételeket közzétéve, amelyek az õ istenségét egybehangzóan,  mindenféle félreérthetõ kétértelmûség nélkül igazolják. A Teremtés könyvében ( 1,26) ugyanis Isten így szólt, “Csináljunk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra.” Itt a Szentírás többes számban beszél, amikor is azt mondja, “csináljunk”, és ez egy másik személyre utal, akihez a beszélõ szólt. Ha egyrõl lenne szó, akkor azt írták volna, hogy a saját képmására tette.
	Glossa (ex Augustino, De haeres.). Mások pedig Krisztus valóságos emberségét tagadták. Valentinus ugyanis azt mondta, hogy az Atya által küldött Krisztus lelki, vagyis égi testet hozott magával, és semmit sem kapott szûz Máriától, rajta keresztül úgy ment át, mint egy csatornán vagy patakon, anélkül hogy tõle valamilyen testet is fölvett volna. (Contra Faustum, 20,7). Mi azonban nem azért hisszük azt, hogy szûz Máriától született, mintha nem volna képes másként valóságos testben létezni és az emberek között megjelenni, hanem azért, mivel ez áll róla a Szentírásban, abban az írásban, amelyben ha nem hinnénk, sem keresztények, sem megváltottak nem lennénk. Ugyan ki tagadhatná, hogy az égi, a légi vagy a nedves teremtménybõl is származhatott volna? Ha ezt valóságos emberi testre akarta volna változtatni, akkor meg tudta volna tenni.
	Augustinus De haeres. (c. 46.). A manicheusok viszont azt mondják, lehetetlenség, hogy Jézus Krisztus az Úr, ha asszonyi méhbõl született volna. Augustinus, Lib 83. quest. (qu. 13.). Ám ha lehetetlen volna Krisztus teste, tévedett volna Krisztus, és ha tévedett volna, nem igazság lenne. Krisztus pedig az Igazság, tehát nem volt lehetetlenség a teste. Glossa. Mivel ennek az evangéliumnak a kezdete és a Lukács evangélium kezdete is nyilvánvalóan azt mutatja, hogy Krisztus asszonytól született, amibõl kitûnik Krisztus valóságos embersége is, így mindkét evangélium kezdete tagadja mindezeket. Augustinus Contra Faustum (2,1). Tehát Faustus azt mondja, hogy az evangélium, amely a Krisztustól eredõ prédikálással kezdõdik és errõl kapja a nevét (ui. jó hír), ez éppen nem azt állítja, hogy Krisztus emberektõl származik. Krisztus leszármazása annyira nem tartozik az evangéliumokhoz, hogy még az írója sem merte a leszármazást evangéliumnak nevezni. Ugyanis mit írt? “Jézus Krisztusnak, Dávid fiának leszármazási könyve”, nem pedig azt, hogy, Jézus Krisztus evangéliumának könyve, hanem csak a leszármazás könyve. Lássuk csak, hogy Márk, aki nem törõdött a leszámazással, hanem csak az Isten Fiának prédikációjával, mert ez az evangélium, milyen találóan kezdi: “Evangélium” - mondja (1,1), - “Jézus Krisztus Isten Fiának evangéliuma”, hogy ebbõl világosan kitûnjék, a leszármazás nem evangélium, ugyanis még Máténál is (4,17), János bebörtönzése után is lehet arról olvasni, hogy Jézus az országról szóló evangéliumot prédikálni kezdi. Tehát bármirõl is van szó annak elõtte, világos, hogy az családfa, és nem az evangélium. Augustinus Contra Faustum (3,1). Jánosra és Márkra hivatkozom, akiknek kezdõ sorai méltán tetszenek nekem, jóllehet sem nem Dáviddal, sem nem Máriával, sem nem Józseffel kezdik. Augustinus így ír: akkor mit fog válaszolni az apostol következõ mondására (2 Tim 4,8): “Emlékezzél hogy Jézus Krisztus Dávid sarja föltámadt a halálból az evangéliumom szerint”? Ami tehát Pál apostol evangéliuma volt, az a többi apostolé és minden hívõé is. Ugyanis másutt ezt mondja (1 Kor 15,11): “Akár én akár, õk hirdették az evangéliumot”.
	Augustinus De haeres. (c. 49). Ha tehát az ariánusok azt állítják, hogy az Atya, a Fiú és a Szentlélek, nem egy és ugyanazon lényegû, természetû és egzisztenciájú, azt állítják, hogy a Fiú az Atya teremtménye, a Szentlélek pedig a teremtmény teremtménye, vagyis azt állítják, hogy õt a Fiú teremtette. Krisztusról pedig azt tanítják, hogy lélek nélküli testet vett föl. Augustinus De Trinit. (c. 1,6). János azonban azzal nyilvánítja ki, hogy a Fiú nem csupán Isten, hanem egylényegû az Atyával is, amikor ezt mondja, “és Isten volt az Ige”, (1,1.3). Majd hozzáteszi: “Minden õ általa lett”. Ebbõl az tûnik ki, hogy az, aki által minden létrejött, az nem létrejött, és ha nem létrejött, akkor nem is teremtetett, következésképp az Atyával egylényegû, mert minden lényeg, amely nem Isten, az teremtmény. Augustinus Contra Felicianum (c.13). Nem tudom ugyanis, miért válna elõnyünkre az olyan közvetítõ személye, aki úgy öltötte magára testünket, amely test lélek nélkül képtelen bármilyen jótéteményt felfogni, hogy eközben üdvösségünket nem váltotta meg. Ha ugyanis Krisztus azért jött, hogy üdvözítse azt, ami elveszett (minthogy az egész ember veszett el és nélkülözte az Üdvözítõ jótéteményét), õ eljövetelével, vagyis a test és a lélek magára vételével az egész embert üdvözíti. Augustinus Lib. 83 quest. (qu. 80). Hogyan válaszolnak ezek az evangéliumokból vett nyilvánvaló ellenvetésekre? Az Úr ugyanis sok olyan dolgot sorol fel ellenük, mint pl. a következõk (28 és 36 alatt): “szomorú az én lelkem mindhalálig” (János 10,18), valamint: “hatalmam van a lelkemet odaadni”, és sok más hasonló dolog. Ha azt mondják, hogy Krisztus példabeszédekben beszélt, akkor erre is van az evangélistáktól származó bizonyítékunk, akik Krisztus cselekedeteit elmesélve tanúsítják, hogy volt teste, és arról is tanúskodnak, hogy lelke is volt, azon érzelmek miatt, amelyek csak a léleknek tulajdoníthatók. Az õ elbeszéléseikben olvassuk: Jézus csodálkozott, haragudott stb.
	Augustinus De haeres. (c. 55). Az apollinaristák ugyanúgy, mint az ariánusok, azt mondták, hogy Krisztus a testet lélek nélkül vette fel. Ebben a kérdésben azonban az evangélium tanúságtétele által meggyõzve azt állították, hogy az ész, amely az ember lelkének racionális része, megvolt Krisztusban, de vívódásai nem voltak, hanem ezek helyett lelkében maga az Ige volt. Augustinus Lib. 83 quest. (q. 80). Ám ha ez így lenne, akkor azt kellene hinnünk, hogy az Isten igéje az emberi testtel valamiféle állatra jellemzõt vett föl. Augustinus De haeres. (c. 45). Magáról az õ testérõl pedig a helyes hittõl eltérõen azt állítják, hogy a test és az Ige egy és ugyanazon lényeg, megátalkodottan azt állítva, hogy az Ige egy része testté változott, nem pedig Mária testébõl vette fel testét. Cirillus Ad Johannem Antiochenum (epist. 28). Úgy gondoljuk, õrültek, akik azt gyanítják, hogy a változás elhomályosíthat valamit is az isteni természetbõl, ugyanis az marad mindig, mint ami volt, és nem változik, és nem is fogékony a változásra. Leo Ad Constantinapolitanos (epist. 23.). Mi nem olyan értelemben mondjuk Krisztust embernek, hogy valamije is hiányozna, ami teljesen az emberi természethez tartozik, akár a lélekrõl, akár a racionális értelemrõl, akár a testrõl van szó, mivel az nem az asszonyból vétetett, hanem a testté lett és megváltozott igébõl származott. Ezért háromszorosan hamis az apollinaristáknak az eretneksége, mivel három különbözõ szektort tárnak elénk. 
	Leo Ad Palestinos (epist. 83). Euthyhes azért választja ki Apollinárius harmadik dogmáját, hogy az emberi test és lélek valóságát megtagadva azt állíthassa, hogy Urunk Jézus Krisztus csak egyetlen természetû, mivel maga az isteni IGE változtatta magát testté és lélekké, fogant, született és növekedett, stb. és így csak isteni lényegû volt, és semmit sem tud a testi valóság nélkül befogadni, mivel az egyszülöttnek a természete az Atyának és a Szentléleknek természete, tehát szenvedésre képtelen és örök. Ám ha el is távolodott volna az eretnek Apollinárius eltévelyedésétõl, azért hogy ne vádolhassák azzal, hogy az istenséget szenvedõnek és halandónak tünteti fel, amikor a megtestesült Igérõl, vagyis az Igérõl és a testrõl azt merészeli állítani, hogy egyetlen természete van, kétségtelen, hogy a manicheusok és a marcianusok tévedéseibe esik, mert látszólag ugyan elhiszi, hogy a mi Urunk Jézus Krisztus mindent megtett, mégis azt állítja, hogy nem emberi test, hanem látszat-test tûnt fel az emberi szemek elõtt. Ugyanõ Ad Iulianum (epist. 11.). Abban az ügyben pedig, amit Eutyches püspök létére is állítani mert, hogy ti. Krisztusban a megtestesülés elõtt két természet volt, a megtestesülés után pedig egy, az ostromló kérdésektõl szorongatva, szükségszerû volt, hogy állításáról sürgõsen számot adjon. Úgy gondolom, hogy neki, amikor ilyeneket mondott, az volt a meggyõzõdése, hogy a lélek, amelyet az üdvözítõ felvett, elõször az égben lakozott, majd szûz Máriától megszületett. Ezt azonban a katolikusok értelme és füle nem viseli el, mert azt állítja, hogy az égbõl érkezõ Úr a ránk jellemzõkbõl semmit sem vett fel; sem a lélekben, mert az már korábban is létezett, sem a testében, mert ez nem anyjának testébõl származott. Ebbõl az következik, hogy Origenészt is méltán ítéljük el, aki azt állította, hogy a lelkek mielõtt testet öltenének, nem csupán csodálatos, hanem másfajta cselekedetek véghezvitelére is képesek. Ezt a tételét azonban vissza kell utasítanunk.
	Remigius. Ezeket az eretnekségeket már kezdetben az õ evangélistái rombolták szét, ugyanis Máté, amikor Jézus származását a zsidó királyokon keresztül vezeti le, valóságos emberként mutatja be õt, akinek valódi teste van. Ugyanígy tesz Lukács is, aki papi törzsbõl származott személyként írja le õt. Amikor pedig Márk azt mondja (1,1), “kezdõdik Jézus Krisztusnak, Isten Fiának evangéliuma”, és János azt mondja, (1,1) “Kezdetben volt az ige”, nyilvánvalóvá teszik, hogy õ  már minden idõk elõtt az Atyaistennél levõ Isten volt.
Mt 1,2
2.	Ábrahám nemzette Izsákot, Izsák
nemzette Jákobot, Jákob nemzette 
Judát és testvéreit.

	Augustinus De cons. evang. (2, 4). Máté evangélista nyilván arra vállalkozott, hogy Jézus Krisztus testi leszármazását mutassa be, mivel Jézus Krisztus családfájával kezdi. Lukács pedig inkább papi mivoltát hangsúlyozza a bûnök kiengesztelése miatt, ezért nem az evangéliuma kezdetén, hanem Krisztus megkeresztelésekor beszéli el leszármazását, ahol János tesz tanúbizonyságot róla, mondván (Ján 1,29): “Íme az Isten báránya, íme ki elveszi a világ bûneit.” Máté is a családfában említi, hogy Urunk Jézus veszi el a bûneinket. Mivel pedig Lukács is jelzi a családfában, hogy Krisztus eltörli a bûneinket, ezért Máté, Krisztus leszármazását lefelé menõen beszéli el, Lukács pedig fölfelé. Máté Krisztus emberi leszármazását úgy írja le, hogy eredetét Ábrahámtól kezdi. Ambrosius Super Luk (c. 3.). Ugyanis Ábrahám kiérdemelte a hívõ tanúságtételt, mivel hitt Istennek és ez szolgált megigazulására (Ter 15,6). Ezért lehet a család õsének tekinteni, mivel az egyház létrehozásának ígéretét elsõként érdemelte ki, amikor azt mondja az Úr (Ter 4,21): “Benned nyer áldást a föld minden törzse.” És újra megemlíti Dávidot, és Jézust az õ fiának is mondja, mivel õt is megilleti az a kiváltság hogy, tõle származtassuk az Urat.
	Chrysostomus In Matth. (hom. 3.) Máté evangélista tehát az Úr test szerinti leszármazását az atyák sorozatán keresztül akarta emlékezetünkre bízni, Ábrahám atyánktól kezdve, amikor így kezdi, Ábrahám nemzette Izsákot. Miért nem Izmaelt említi, aki elsõként született? Az következik ezután, hogy Izsák nemzette Jákobot, és miért nem Ézsaut említi, aki elsõszülött volt? Azért, mert így Dávidhoz nem tudna eljutni. Glossa. Juda összes testvére ugyanahhoz a nemzetséghez tartozik. Az ilyesfajta számlálás azért történt, mert Izmael és Ézsau nem maradt meg az egyetlen Isten kultusza mellett, Juda fivérei viszont a választott néphez tartoztak. Chrysostomus In Matth (hom. 3.). Vagy azért említ tizenkét pátriárkát, hogy az utódok nemességébõl vetítsen vissza magasztosságot az elõdökre. Közülük ugyan sokan csak szolgálóktól születtek, de mindannyian hasonlóképpen lettek pátriárkák és törzsi vezetõk. Glossa. Azért említi névszerint Judát is, mivel egyedül csak tõle lehet levezetni az Urat.
	Minden egyes Atya esetében nem csupán a történetiséget kell látni, hanem az allegorikus és morális értelemre is figyelni kell. Allegóriára abban az értelemben, hogy az atyák közül mindegyik Krisztus elõképe. A moralitás pedig abban az értelemben jelentkezik, hogy mindenegyes atyából a névadásból következõen valamilyen erényt vagy példát lehet levezetni. Ábrahám sok helyen szerepel Krisztus elõképeként, többek között a neve miatt is. Ábrahámot ugyanis sok nép Atyjának nevezték, Krisztust pedig minden hívõ atyjának nevezzük. Ábrahám kivonult családja körébõl, földjérõl és idegen földön tartózkodott. Krisztus is elhagyva a zsidó népet igehirdetõin keresztül eljutott a pogányokhoz. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Izsák neve nevetést jelent. A szentek nevetése nem ostoba hahotázás, hanem a szív értelmes örvendezése, ami Krisztus misztériuma volt. Miként szülei késõ öregségükben kapták Izsákot, örömként, hogy világossá váljon, õ nem a test, hanem a kegyelem gyermeke, ugyanígy Krisztus is az idõk végén született Judeában, mégpedig mindenki örömére. Jóllehet Krisztus szûztõl született, az viszont egy öregedõ asszonytól, mindketten a természet reménye ellenére születtek. Remigius. Jákobot gáncsvetõként értelmezik, és ezt állítják Krisztusról is (Zsolt 17,40): “Gáncsot vetettél az ellenem felkelõknek és alám estek.” Jákob nemzette Júdát és az õ testvéreit. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). A mi Jákobunk pedig a 12 apostolt nemzette, lélek és nem test szerint, szavával és nem a vérségi kötelék alapján. Judát pedig mint Krisztus képmását, hitvallónak szoktuk tartani, aki az Atya leendõ hitvallója is volt, amikor ezt mondja (alább 11,25): “Megvallak téged Atyám, mennynek és földnek Ura”.
	Glossa. Morális értelemben Ábrahám nekünk a hit erényét jelzi Krisztus példáján keresztül, amikor ezt olvassuk róla (Ter 15,6): “Ábrahám hitt Istennek és ez megigazulásul szolgált”. Izsák pedig a reménységet jelzi, mivel nevének jelentése nevetés, ugyanis szülei öröme volt, most pedig hasonlóképpen a mi örömünk is. Hasonlóképpen: reményünk egyben örömünk is, mert örök javakat és az ezek feletti örömet remélteti velünk. “Ábrahám nemzette Izsákot”, mivel a hit reményt szül. Jákob viszont a szeretetet jelenti. A szeretet két életformát kapcsol össze: aktív értelemben a felebarát iránti szeretetet, kontemplatív értelemben pedig az Isten szeretetét. Az aktív szeretetet Leával, a kontemplatív szeretetet pedig Ráhellel azonosítjuk. Lea nevét ugyanis munkálkodónak fordíthatjuk, mivel aktív volt a munkában. Ráhelt pedig az szemlélõdõ szeretetben a megpillantott õskezdetnek fordíthatjuk, mivel a szemlélõdésben az õskezdetet, azaz Istent szemléljük. Jákob pedig két szülõtõl is származik, mivel a szeretete hitbõl és reménységbõl születik, ugyanis amit hiszünk és remélünk, azt szeretjük.
Mt 1,3
3.	Juda nemzette Fáreszt és Zárát, Támártól. Fáresz
nemzette Ezront, Ezron nemzette Árámot,
Árám nemzette Aminadabot, AminadaB nemzette
Náásszont, Náásszon nemzette Szalmónt, Szalmón
nemzette Boozt, Ráhábtól, Booz nemzette Obedet
Rúttól, Obed nemzette Jesszét, Jessze pedig nemzette
Dávid királyt.

	Glossa. Jákob többi fiait mellõzve a továbbiakban Juda leszármazását követi mondván; “Juda nemzette Fáreszt és Zárat, Támártól, Augustinus De civit. Dei (11,15). Juda sem volt elsõszülött és az említett ikrek közül sem volt egyik sem Juda elsõszülöttje, mert elõttük már hárman is születtek. Tehát azokat veszi ki a származási sorból, akiken keresztül Dávidig, illetve céljához eljuthat. Hieronymus (Super Phares autem genuit Esron). Meg kell jegyezni azt is, hogy az Üdvözítõ családfájában egyetlen szent asszony sincs, hanem éppen olyanokat vesz föl, akiket a Szentírás elmarasztal, hogy aki a bûnösök miatt érkezik, a bûnösöktõl származva minden bûnt elvegyen. Így kerülhet a családfába a Moabita Rúth is. Ambrosius Super Lucam (c. 3.). Lukács viszont más asszonyokat említ, hogy a papi származás láncolatának tisztaságát világossá tegye.
EDDIG ÁTNÉZVE!
.....................................................................................................................

 Mátét azonban tervétõl nem riasztja vissza, hogy számot ad az igazságról, ugyanis azt hirdeti, hogy aki magára vette bûneinket, a test szerint született, és az erõszakkal szemben kiszolgáltatott volt. Sõt számára még az sem kegyelmet kizáró ok, hogy elismeri, hogy bûnösöktõl származik és nem szégyeli egyházát bûnösökbõl összegyûjteni, mivel az Úr is bûnösöktõl származik. Végül, a megváltás jótéteményét is az õseitõl kezdi levezetni, nehogy azt gondolja valaki is, hogy a bûnösöktõl való származás szégyenfoltja feltarthatja az erényt, és nehogy valaki az elõkelõ származásával gõgösen büszkélkedjék.
	Chrysostomus In Matth. (hom.3.). Ezután azt mutatja be, hogy mindannyian bûnösök voltak; tény az, hogy Támár paráznasággal vádolta Judát, és hogy Dávidnak parázna asszony szülte Salamont. Ha pedig a régiek sem töltötték be a törvényt, akkor a fiatalabbak sem, s így mindannyian vétkeztek. Ezért volt szükségszerõ, hogy Krisztus megjelenjen. Ambrosius Super Lucam (c. 3, aliquantulum ante med.). Azt látjuk, hogy Máté egyiket sem emlegeti gyõlölködve, Fáreszt, csupán az emlékezés kedvéért említi, s ennek oka az, hogy mindkét esetben misztériumról van szó. Ugyanis az ikrek miatt kétféle út kínálkozik a népek életének a leírására, az egyik s törvény szerinti, a másik a hit szerinti út. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Zára jelképezi ugyanis a zsidó népet, mivel elsõként tõnt fel a hit fényében, mintegy a világ sötét mélyébõl elõlépve, ezért az általános vélemény szerint õt jelképezi a körülmetélkedés skarlátfonala is, mivel õ volt Isten eljövendõ népe, aminek arca elé helyezték a törvényt, mint kerítést. Így a törvény akadályozta a zsidó népet, de Krisztus idején omlott le a törvény korlátja a zsidók és a pogányok között, mint ahogyan ezt az apostol is mondja (Ef 2,14) “A közöttük lévõ válaszfalat lebontotta.” Így történhet meg az is, hogy Fáresz jelképezi a népeket is, miután ugyanis Krisztus parancsai lebontották a törvényt, õ lett az elsõ a hitben, és csak utána következhetett a zsidó nép.
	Fáresz pedig nemzette Ezront. Glossa. Juda pedig nemzette Fáreszt és Zárát mielõtt Egyiptomba ment volna, ahová ugyanis atyjukkal együtt késõbb mindketten elmentek. Fáresz Ezront Egyiptomban nemzette, Ezron pedig Árámot nemzette, Árám nemzette Aminadabot, Aminadab nemzette Nazont. Mózes pedig õket vezette ki Egyiptomból. Nazon vezér volt Mózes idejében, Júda nemzetségében a pusztában, ahol nemzette Szalmónt. Így tehát Szalmón, Júda nemzetségének elöljárója volt, amikor Józsuéval együtt bementek az ígéret földjére. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf. hom. 1). Valamiképpen azt hisszük hogy az Isteni gondviselés rendezte el így az Atyák neveit.
	Ezután következik az, hogy Náásszon nemzette Szalmónt. Szalmón atyja halála után volt Juda nemzetségének elöljárója, Józsuéval vonult be az ígéret földjére. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom 1). Feleségül vett azonban egy Rácháb nevõ asszonyt. Ez a Rácháb azonban egy jerikói utcanõ volt, aki befogadta Izrael fiainak kémeit, elrejtette õket és sértetlenül megõrizte õket. Szalmón tekintélyes ember volt Izrael fiai között, mivel Júda nemzetségébõl származott, és az elöljáró fia volt, azt látta, hogy Rácháb annyira hõséges, mintha valami egészen elõkelõ családból származó lenne, és ezzel érdemelte ki, hogy asszonyának válassza. Ezért is szokás Szalmón nevét úgy fordítani, mintha abban már az Isteni gondviselés felhívását látnák, mivel õ a választás edényeként Ráchábot választja. Ugyanis Szalmón nevét így szokás fordítani: “végy egy edényt.”
	Következik Szalmón pedig nemzette Bózt Ráhábtól. Glossa. Szalmón tehát az ígéret földjén nemzette Ráhábtól Bózt. Bóz nemzette Obedet, Rúttól. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Azt pedig, hogy hogyan vette el Bóz a moabita Rúth-ot, nyilván fölösleges elmesélni, mivel errõl a Szentírás mindenki számára nyilvánvalóan szólt. Csupán azt mondjuk, hogy Rúth hitével érdemelte ki, hogy feleségül vegye õt Bóz, mivel õ visszautasította atyja isteneit és helyettük az élõ Istent választotta. Bóz is hite jutalmául vette feleségül õt, hogy az így megszentelt házasságból a királyi nemzetség származzék. Ambrosius Super Luc. (c. 3.). Azt, hogy hogyan házasodott össze Rúth idegen létére egy zsidóval, és hogy milyen meggondolás vezette az evangélistát abban, hogy Jézus családfájába õt felvegye, majd arról is beszélnünk kell, hogy milyen sok a házasságtörés Jézus családfájában. Ha tehát az üdvözítõ nem a törvényes leszármazási folyamatból bukkan elõ, akkor törvénytelennek tõnnék, hacsak nem figyelnénk az apostol kijelentésére (1Tim 1,9): A törvényt nem az igazaknak, hanem az gonoszoknak készítették. Hogyan került tehát moabita idegenként mégis az egyházba, különöskép mert Mózes törvénye tiltja az ilyen házasságot, és kizárja a moabitákat az egyházból, hacsak nem azért, mert szent és tiszta erkölcsõ lévén felülmúlta a törvényt. Túllépte a törvény szabályát és kiérdemelte, hogy az Úr õsanyjaként tartsák õt számon, lelki és nem testi rokonsága, alapján vált választottá. Igen ékes példa õ számunkra, mivel mi mindannyian pogány nemzetségbõl származunk és õ az Úr egyházába való belépés elõképe lett. Hieronymus in Epistola ad Paulinum, Praefatio Bibliae.
	A moabita Rúthban teljesedett be Izajás jövendölése, mely így szól: (16,1) “Küld el Uram a bárányt, a föld urát, a puszta kõsziklájából, Sion leánya hegyére.”
	Következik : Obed nemzette Jesszét. Glossa. Jesszének, Dávid apjának is kettõs neve van, mivel gyakran Izájnak is nevezik. De a próféta nem Izájnak mondja, hanem Jesszének nevezi (Iz. 11,1) “Vesszõ támad Jessze törzsökén”, hogy megmutassa, hogy az õ próféciája Máriában és Józsefben teljesedik be, az evangélista Jesszét említi.
	Következik Jessze pedig nemzette Dávid királyt Remigius. Azt is kérdezhetjük, hogy az evangélista, miért csak Dávidot nevezi királynak? Ezt azért tette, hogy bemutassa õ volt az elsõ király Júda törzsébõl. Magát Krisztust tarthatjuk Fáresznak is, vagyis elkülönítõnek, ahogyan írva van (ld. alább 25,32) “elkülöníti a juhokat a kosoktól”. Zárát pedig nevezhetjük eredõnek, ahogyan a próféta mondja: (Zak 6,12) “Íme a férfi, az õ neve eredõ!” Ezront, nyilnak nevezi, (Iz 49,2) “választott nyilvesszõként állított az Úr” Rabanus. Vagy nevezi fogadó csarnoknak is a kegyelem bõsége és a szeretet tágassága miatt. Aram annyit tesz, mint kiválasztott (Iz 42,1): “Íme az én választott fiam”; vagy másként felmagasztalt (Zsolt. 112,4) “minden nemzet fölé magasztaltatik”. Másként nevezve Krisztust, õ Aminadab, vagyis szándékozó, mivel azt mondja (Zs 53,8) “Az a szándékom, hogy megszenteljelek téged.” Ugyanõ Nászon is, azaz jövendölés, mivel ismeri a jelent, a múltat és a jövendõt. Vagy kígyó a következõk szerint (Jn 3,14) “Mózes fölemelte a kígyót a pusztában”. Salamon néven érzékelõt jelent, amikor így szólt (Luk 8,46): “Éreztem, hogy erõ árad ki belõlem”. 
	Glossa. Jézus mint Boóz elvette Ráhábot, vagyis a pogány egyházat, Ráháb neve ugyanis éhséget, tágasságot, vagy támadást jelent. Mivel a pogányok közül való egyház is éhezte és szomjazta az igazságot, és tanítása támadásával megtérítette a filozófusokat és a királyokat. Rúth neve ugyanis látót vagy sürgetõt jelent, ugyanis õ jelképezi az Egyházat, mivel tiszta szívvel az Istent látja és a fensõbb hívás karjaiba siet. Remigius. Boóz néven erõt jelent, ahogyan ezt (Jn 12,32) mondja; “Midõn fölemeltetem a földrõl, mindeneket magamhoz vonzok.” Obedként szolgálónak fordítjuk, mint ahogy (alább 20,28) mondja: “Az emberfia nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy õ szolgáljon.” Jessze neve pedig fellobbanást jelent (Lk 12,42); “Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön.” õ maga az erõskezõ Dávid, mint azt (Zsolt. 23,8): “Erõs és hatalmas az Úr”, továbbá nagyon kívánatos már, mint alább olvashatjuk (Ag 2,8). “Elérkezik, akit minden nemzet vár.” Tekintetre nézve szép, az alábbiak szerint (Zsolt. 44,3), “Gyönyörõséges volt az emberek fiai szemében”
	Glossa. Most pedig vizsgáljuk meg, hogy mindeközben milyen erényeket plántáltak belénk ezek az Atyák. Mivel, hogy a hit, remény és a szeretet minden erény alapja. A következõ erényeket már hozzáadásnak tekinthetjük. Júdát értelmezhetjük hitvallásként, mégpedig kettõs hitvallásként, egyrészt hitbeli, másrészt a bûnök megvallásának. Ha tehát a fent emlegetett három erény után vétkezik, akkor nem csupán a hitnek, hanem a bûnöknek a megvallása is szükségessé válik. Júda után következik Fáresz és Zára. Fáreszt megosztásnak, Zárát pedig eredetnek nevezhetjük, Támárt pedig keserõségnek. A hitvallás segíti a vétkektõl való elkülönülést, és az erények keletkezését is, sõt elõsegíti a bûnbánat keserõségét is. Fáresz után Ezron következik, akit nyilvesszõnek tartunk. Miután ugyanis valaki elkülönült a bûnöktõl és az evilági dolgoktól, nyilvesszõvé kell válnia, hogy igehirdetésével másokban is elnyomja a bûnöket. Ezután következik Árám, akit kiválasztottnak, vagy felmagasztaltnak értelmezünk, miután ugyanis valaki eltávolodik a világtól, és mások elé járul, szükséges, hogy Isten választottja legyen, az emberek híresnek, és az erényeiben felmagasztaltnak tartsák. Názont jövendölésnek értelmezhetjük, ez a jövendölés ugyanis, nem evilági, hanem égi jövendölés. Ezért dicsõült meg József, amikor a testvéreire parancsolva így szól (Ter 44,5): “Ti elloptátok Uram serlegét, azt amelybõl jövendölni szokott.” Az a serleg az isteni Szentírás, melyben található a bölcsesség itala. Ebbõl jövendöl a bölcs, ugyanebben látja meg a jövendõt, azaz a mennyei dolgokat. Következik Szalmón, aki érzékelõt jelent. Ha tehát valaki tanulmányozza az isteni Szentírást, akkor érzékelõvé válik, vagyis értelmesen elkülöníti a benyomásokat, hogy mi a jó és a rossz, mi az édes és mi a keserõ. Következik Boóz vagyis az erõs. A Szentírás ugyanis felvértezte õt, hogy minden kedvezõtlen dolog elviselésére erõs legyen. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). õ ugyanis Ráhábnak volt az erõs fia, vagyis az egyházé. Ráhábot ugyanis tágasságnak és szélességnek értelmezhetjük, ugyanis a föld minden határáról hívták össze az Egyházat, ezért nevezik õt a népek tágasságának. Rabanus. Következik Obed, aki szolga, vagyis szolgaságkén fordítható. Ugyanis, csak az erõs alkalmas szolgaságra, és ez a szolgaság Rúthtól, vagyis az igyekvéstõl származik. A szolgának ugyanis serénynek, nem pedig lustának kell lennie. Chrysostomus Super Matth. (ut supra). Most pedig akik gazdagságnak nevezik az erkölcsöt és szépségnek a hitet, és azt amit az utcanõnél szokás keresni, azt õk a saját feleségüknél keresik, nem maguknak, vagy Istennek szolgáló gyermekeket nemzenek, hanem ellenük és Isten ellen lázadókat, ami azért történik, hogy saját fiaik váljanak hitetlenségük büntetésévé. Obed, Jesszét, vagyis az elhidegülést nemzette, mert aki Istennek valamint a saját szüleinek alávetve él, olyan fiakat nemz az Isten segítségével, akiktõl elhidegül. Glossa. Vagy lehet Jessze lángra lobbanás is. Ha ugyanis szeretõ félelembõl szolgálunk, az szívünk felajánlása lesz, mely szívünk tüzébõl és vágyaiból származik, mit legkedvesebb áldozati lángként ajánlunk fel Istennek. Ha pedig valaki alkalmas szolga lesz és áldozatot mutat be Istennek, akkor válik Dáviddá, vagyis erõskezõvé, aki az ellenséggel bátran küzdött és adófizetõivé tette az ideumeusokat. Hasonlóképpen kell magának is testivé válnia, tehát emberré, vagyis az embereket szavaival és tetteivel kell Isten igájába hajtania.

4

	1,7 Dávid nemzette Salamont, Uriás felségétõl, 8Salamon nemzette Roboámot, Roboám nemzette Abiát, 8 Abia nemzette Ázát, Áza nemzette Jozafát

	Glossa. A második tizennégy nemzedékbõl álló sorozatot vezeti le az evangélista, amit a királyok személye kapcsol össze, és ezért kezdi Dáviddal, aki elsõként uralkodott Júda törzsén mondván: Dávid király nemzette Salamont, Uriás felségétõl. Augustinus De cons. evang. (2,4). Mivel Máté a leszármazási táblázatában bûneink kezdetét jelöli meg, ezért Dávidtól kiindulva Salamonon keresztül halad, mivel, Dávid az õ anyjával vétkezett. Lukács Náthánon keresztül közelít Dávidhoz, mert ennek a prófétának a segítségével tisztította meg Isten Dávidot, minthogy Lukács leszármazási táblázata a bûn elvételének folyamatát akarja leírni. Augustinus in Libro retract. (2,16). Mégis azt kell mondanunk, e próféta neve kapcsán, hogy ne gondoljuk, hogy ugyanaz az ember volt mint a másik, aki ugyanezt a nevet viselte. 
	Remigius. Azt is meg kell kérdeznünk, hogy az evangélista miért nem nevezte meg Bersabet a saját nevén, hiszen a többi asszonyt a saját nevén nevezte. Jóllehet a többi asszonyt is bûnösnek lehetne nevezni, mégis erényeik alapján megdicséri õket. Bersabe azonban nemcsak a házasságtörésben volt bûnös, hanem a férje meggyilkolásában is, éppen ezért nem nevezik néven az Úr családfájában. Glossa. Elhallgatja Bersabe nevét, helyette Uriást nevezi meg, hogy emlékezetünkben megõrizze azt a hatalmas bûnt, amellyel ellene vétett. Ambrosius Super Lucam (c. 3). Dávid abban is kiemelkedõ, hogy elismerte magáról, hogy ember és hogy Uriás 
feleségének elrablásával elkövetett vétkét könnyeivel mosta le, bûnbánatával azt is megmutatta, hogy senki sem bízhat a saját erényében. Nagy ellenségünk van ugyanis, akin az Isten segítsége nélkül nem gyõzhetünk. Ezért még a kiváló emberben is találhatunk súlyos bûnöket, és tapasztalhatjuk, hogy az emberek engednek a kisértésnek, így a kiemelkedõen erényesektõl sem várhatunk el többet, mint általában az emberektõl.
	Chrysostomus Super Matth. (ut supra). Salamont fordíthatjuk békésnek, miután az összes környezõ népet megbékítette és adófizetõvé is tette, és békét teremtett a királyságban is. Salamon pedig nemzette Roboámot. Roboámot a népek sokaságának szoktuk fordítani. A sokaság ugyanis a lázadás szülõanyja, mivel azok a bûnök amiket többen követtek el, többnyire bosszulatlanok maradnak. A kicsinységet pedig a tan mesterének szoktuk nevezni.

	5

	Jozafát nemzette Jórámot, Jórám nemzette Oziát, 9 Ozia nemzette Joatámot, Joatám nemzette Ákázt, Ákáz nemzette Ezekiást 10 Ezekiás nemzette Manasszét, Manassze nemzette Ámont, Ámon nemzette Joziást,11 Joziás nemzette Jechoniást és testvéreit a babiloni fogságban.

	Hieronymus. A Királyok negyedik könyve (8,25) azt írja, hogy Jórám nemzette Ochoziást. Jórám halála után lánya Josabet, Ochoziás nõvére, Joziás testvérétõl szülte Joást, akit kimentettek a dühöngõ Attalia mészárlásából. õt követte a trónon fia Amasias. Utána uralkodott ennek a fia Azarja, akit neveztek Oziásnak is. õt Jótám Oziás fia követte. A történeti hõséget vizsgálva azt láthatjuk, hogy idõközben még uralkodott három olyan király is, akiket az evangélista egyáltalán nem említ. Jórám tehát nem Oziást nemzette, hanem Ohoziást, és a többit is akiket megemlítettünk. De mivel az evangélistának az volt a célja, hogy a különbözõ leszármazási periódusokban a tizennégyes leszármazási sorozatot fenntartsa, és mivel Jórám egyébként is belekeveredett a hallatlanul kegyetlen Jezabel nemzetségébe, ezért az evangélista õket egészen a harmadik nemzedékig kitörölte az emlékezetbõl, nehogy a szent leszármazási rendbe belekerülhessen. Hilarius In Matth. (can. 1). Miután a királyi család ezen botlása a negyedik generációban kiigazodott, újra kezdi az evangélista a számlálást. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Amirõl a próféta a Szentlélek által tanúskodott, mondván: az Ácháb és Jezabel házából származó összes férfit szétszórta, bár Nasi fia Jehu végezte ezt, és ígéretet kapott arra, hogy fiai négy generáción keresztül fognak Izrael trónján ülni. Amennyi áldást kapott Ácháb háza, annyi átkot kap Jórám háza. A kegyetlen Jezabel és Ácháb leánya miatt egészen a negyedik nemzedékig kiirtják a királyok nemzedékébõl fiaikat. Így száll az õ bûne fiaikra, mint azt megírta az Írás (Kiv. 20,5) “Megbosszulom az atyák vétkét a fiaikon a harmadik és negyedik nemzetségig”. Lássátok hát milyen veszélyes istentelen nemzetségbõl származóval házasságra lépni. Augustinus De quest. novi et vet. testamenti (qu. 85). Tehát egyáltalán nem ok nélkül veszi ki Ochoziást, Joziást és Amasziát a leszármazási rendbõl. Az õ istentelenségüket úgy hidalta át, hogy semmiféle õr ne keletkezzék. De Salamon méltán követte atyját az uralkodásban, Roboámot pedig méltán követték a fiai. Azt a három gonosztevõt, azonban kitörölte. A nemzetség pusztulásának példája ez, amikor a gonoszság folytonosan feltör.
	Következik, Oziás nemzette Jotámot, Jotám nemzette Ácházt, Ácház nemzette Ezechiást. Glossa. Akinek, mivel gyermektelen volt ezt mondták (Iz 38,1): “Rendezd el a dolgaidat, mivel meghalsz”. Ezért sírt ugyan, de nem a hosszabb élet miatt, mivel tudta, hogy Salamon azért tetszett az Istennek, mivel nem több évet kért, hanem azért sírt, mert bizonytalan volt, hogy beteljesedik-e Isten ígérete. Mivel tudta, hogy õ Dávidtól származik, aki által el kell jönnie Krisztusnak, neki viszont nem volt gyermeke.
	Következik, Ezekiás nemzette Manasszét, Manassze nemzette Ámont, Ámon nemzette Joziást, Joziás nemzette Jechoniást, és testvéreit a babiloni fogság idején. Chrysotomus Super Matth. (ut supra). Nem így találhatjuk a királyok könyvében (4 Kir 23,34), ahol a következõ sorrendet olvashatjuk: Joziás nemzette Eliachimot, akit ezután hívnak Jojakimnak, Jojakim nemzette Jechoniást. De Jojakimot kivették a királyok közül, mivel nem az Isten népe tette õt királlyá, hanem a fáraó hatalmából lett király. Ha ugyanis jogos volt az, hogy Ácháb nemzetségének keveredése miatt három királyt is kivessenek a nemzetségek körül, hogyne lenne hasonlóképpen az is jogos, hogy kivegyék Jojakimot, akit a fáraó ellenséges erõszakkal tett királlyá. Így Jechoniás, aki Jojakim fia és Joziás unokája, miután a királyok közül apját ugyan kivették, de õt mintegy helyette Josias fiaként, behelyezték a sorba. Hieronimus. Vagy másképpen. Tudjuk, hogy Jechoniás korábban ugyanaz volt, mint Jojakim, másodszor pedig a fia és nem az apja valakinek. Mivel közülük az elsõt “Kof”-al és “em”-el, a másodikat pedig “Kaf”-al és “en”-el írjuk. Ezek a nevek a másolók hibája és a hosszú idõ miatt keveredtek össze a görögben és a latinban. Ambrosius Super Lucam (c 2.). A királyok könyvei két Jojakimról beszélnek, (4 Kir 24,6) így ír errõl: “Amint megtért Joachim az õ atyáihoz és uralkodott helyette Joachin az õ fia.” Az az õ fia, akinek Jeremiás a Jechoniás nevet adta. Nagyon jól különíti el õt Szent Máté helyesen el akart térni a prófétától, mivel nem egyszerre nevezi meg Joachint és Jechoniást, mivel az isteni kegyelem nagyobb gyümölcsét érleli. A leszármazás nemességét ugyanis az Úr nem követelte meg az emberektõl, hanem azt akarta, hogy bûnösökön és foglyokon menjen végbe, hiszen õ azért jön, hogy szabadulást hirdessen a foglyoknak. A másikat sem nyomja el tehát az evangélista, hanem mind a kettõt kifejezi, Jehoniásnak nevezve õket.
	Remigius. De meg lehet kérdezni azt is, hogy miért mondja az evangélista, hogy õk a fogságban születtek, hiszen valójában õk még a fogság elõtt születtek. Mert õk arra születtek, hogy népük az egész országban az õ, és mások vétkeiért jusson fogságba. Mivel az Isten elõre tudta, hogy fogságba fognak esni, ezért mondta, hogy õk már benne születtek a fogságban. Azokról pedig, akiket az Úr családfájában az evangélista együtt helyez el, azokról tudni kell, hogy azok vagy hírük, vagy hirhedtségük miatt voltak hasonlók. Juda és fivérei dicséretesek voltak, hasonlóan Fáresz és Zára, Jechoniás és testvérei pedig a gyalázatosságukról voltak hirhedettek.
	Glossa. Misztikus értelemben, Dávid Krisztus elõképeként fogható fel, aki legyõzte Góliátot, azaz a Sátánt. Uriás nevének jelentése, Isten az én fényem, de jelenti ugyanakkor azt is, hogy Sátán, aki ezt mondja (Iz 14,14): “Hasonló leszek a Magasságoshoz”, akinek egyházát Krisztus elvette, mert beleszeretett az atyai fenség tündöklése miatt, és miután széppé tette vele házasságban egyesült. Vagy Uriás lehet a zsidó nép is, ami a törvény fényességével dicsekszik. De tõle elvette Krisztus ezt a törvényt, melyrõl azt tanította, hogy róla beszél. Betseba pedig a teljesség forrása, azaz a lelki kegyelem bõsége. Remigius. Bersabet értelmezhetjük a hetedik forrásnak is, amivel azonos a keresztség forrása, ebben kapjuk a Szentlélek hét ajándékát, és ekkor esküdünk fel a Sátán ellen is. Krisztus egyben a békés Salamon is, ahogyan az apostol is mondja, (Ef 2,14) “õ maga lett a mi békénk”. Roboámot pedig a népek tágasságának értelmezhetjük, a következõk szerint, ld. alább (8,11) “sokan jönnek keletrõl és nyugatról” Rabanus. Vagy értelmezhetjük a nép lendületének is mivel, a nép gyorsan az igaz hitre tért. Remigius. Abiás is értelmezhetõ Krisztusként, és Úr-ként a következõ szerint (ld. alább 23,9) “egy a mi Atyánk, aki az égben van” és továbbá (Jn 13,3) “Ti mestereteknek és Úrnak hívjátok õt”. De Ázának is értelmezhetjük, azaz felemelõnek (Jn 1,30): “Íme aki elveszi a világ bûneit”. Jozafát is õ, azaz ítélõ bíró, az alábbiak szerint, (Jn 5,22) “az Atya minden ítéletet átadott az õ fiának”. õ Jórám is õ, vagyis a felmagasztalt, mint azt alább mondja (Jn 13,3): “Senki sem mehet fel az égbe, hacsak nem onnan szállt alá”. Oziásnak is értelmezhetjük õt, vagyis az Úr erejének, mint azt alább a (Zsolt. 117,14) olvashatjuk: “Az Úr az én erõsségem és dicsõségem.” Joatam is õ, vagyis a beteljesedett és tökéletes, mint azt az apostol mondja a (Róm 10,4): “a törvény vége Krisztus”. Ácház is õ, vagyis térítõ, mint azt olvashatjuk (Zak 1,3): “térjetek meg hozzám”.
	Rabanus. Vagy õ a megértõ, mivel “senki sem ismeri az Atyát csak a Fiú” (ld. alább 11,27) Remigius. Ezekiás õ, vagyis az Úr ereje, vagy akit az Úr megerõsített, mint azt olvashatjuk (Jn 16,33): “bízzatok, én legyõztem a világot.” Manassze is õ, vagyis feledékeny, vagy akirõl elfeledkeztek, mint azt alább olvashatjuk (Ezek 18,22) “Nem emlékezem bûneitekre többé”. Amon is õ, vagyis a hívõ, mint azt alább olvashatjuk (Zsolt 114,13) “hívõ az Úr minden szavában.” Joziás is õ vagyis az Úr utáni lobogás, mint azt olvashatjuk (Lk 22,43): “Majd halálfélelem vett rajta erõt és még álhatatosabban imádkozott”. Rabanus. Mivel ez a lángolás az imádságot jelképezi, mint ahogy arról a zsoltáros szövege tanúskodik (Zsolt 140,2) “Szálljon fel az én imádságom, mint a tömjén füst a Te színed elé”. Vagy az Úr üdvössége az alábbiak szerint, (Iz 51,8): “Az én üdvösségem örökkévaló lesz.” Remigius. Jechoniás is õ, vagyis elõkészítõ, vagy az Úr elõkészítése, mint azt alább olvashatjuk (Jn 14,3) “Ha majd elmentem és elkészítettem nektek a helyet.”
	Glossa. Morális értelemben Dávid után Salamon következik, akit békességesnek neveztünk. Akkor lesz ugyanis valaki nyugodt a törvénytelen lázadások legyõzése után, és már szinte egy örök nyugalomba helyezõdik, amikor Istennek szolgál és másokat megtérít.	Most pedig Roboám, vagyis a népek kiterjedése következik, ugyanis amikor már magán belül semmi kivetni valót nem talál, másokat kell tárt karokkal magához ölelnie és Isten népeként magával ragadni a csúcsokra.
	õt Abiás követi, vagyis atya és úr, eme ígéretek alapján vallhatja magát Isten fiának. Ezután következik Áza, vagyis a felemelõ, hogy erényrõl erényre haladva atyjához emelkedjék. Ezután jön Jozafát, vagyis a bíró, hogy másokat megítéljen, de õt viszont senki se ítélhesse meg. Így 
következik Jótám, vagyis a felmagasztalt, mivel õ az egekben lakozó. Ezután következik Oziás, vagyis az Úr ereje, mivel az Úrnak alárendeli erejét és eredeti szándékában állhatatos maradt. Ezután jön Joatán, vagyis a tökéletes, mivel nap mint nap nagyobb dolgokhoz jutott el. Így jutunk Ákázhoz, vagyis a felfogóhoz, az õ munkálkodása bizonyítja a felismerés lehetõségét a következõk szerint (Zsolt 63,10) “Isten tetteit hirdették és fölfogták az õ nagy tetteit.” Ezután Ezekiás, vagyis az Úr ereje következik, aki felismerte az Úr erejét, és ezért tért az õ szeretetére Manassze is, mert feledékenynek is hívunk, aki az evilági dolgokat feledésbe menni hagyta. Ezután Ámon, vagyis a becsületes következik. õ megveti az evilági dolgokat, és senkit sem csap be. Így érkezünk el Joziáshoz, vagyis az Úr üdvéhez, aki az Úr üdvét nyugodtan várja. Joziást ugyanis az Úr üdvének nevezzük.

6.

	12 A babiloni fogság után Jechoniás nemzette Szalatiélt, Szalatiél nemzette Zorobabelt, 13 Zorobábel nemzette Ábiúdot, Ábiúd nemzette Eliakimot, Eliakim nemzette Ázórt, 14 Ázór nemzette Szádokot, Szádok nemzette Áchimot, Áchim nemzette Eliudot, 15 Eliud nemzette Eleázárt, Eleázár nemzette Mattánt, Mattán nemzette Jákobot.

	Chrysotomus Super Matth. (Op.imperf hom 1). A fogság után a közemberek közé az elsõ helyre teszi Jechoniást, mivel õ maga is közember volt. Ambrosius Super Lucam (c.3) Róla mondja Jeremiás (22,30) “Írd ezt a férfit magtalannak, mivel magvából senki sem fog ülni Dávid trónján.” Miért állítja a próféta szavával, hogy Jechoniás magvából senki sem uralkodik. Ha ugyanis Krisztus uralkodott, és Jechoniás magvából származik Krisztus, akkor a próféta hazudott. De ott nem azt állítják, hogy a jövõben nem lesznek Jechoniásnak leszármazottjai, és ezért származik tõle Krisztus; mivel Krisztus uralkodása nem mond ellent a prófétának. Ugyanis nem evilági méltóságban uralkodott, s mint ahogyan azt õ mondja, (Jn 18,36): “Az én országom nem evilágól való”.
	Jechoniás nemzette Szalatiélt. Chrysostomus Super Matth. (ut supra). Szalatiélrõl se jót, se rosszat nem olvashatunk, mégis szentnek gondoljuk õt, és a fogságban ama csapások közben, melyek Izraelt érték, állandón kérte az Istent. Ezért õt Istenhez való könyörgésnek is nevezték, a neve ugyanis Istenhez való könyörgést jelent.
	Szalatiél nemzette Zorobábelt, nevezhetjük õt kései áradásnak, vagy keveredésnek, mivelhogy Babilon doktora volt. Róla azt olvastam, hogy igaz-e azt nem tudom, hogy a papi és a királyi tisztség keveredett Zorobábelben. õ miatta tértek vissza Izrael fiai a saját földjükre, mivel amikor hárman vetélkedtek véleményük igazáért, akkor Zorobábel gyõzött és nyilvánvalóvá vált, hogy mindenkinél erõsebb az igazság. Dárius neki engedte meg, hogy Izrael fiai visszatérhessenek a földjükre, ezért helyesen nevezték az isteni gondviselés szerint Zorobábelnek, vagyis Babilonia doktorának. Mi lehet ugyanis annál magasztosabb tan, mint megmutatni azt, hogy az igazság az, mely minden dolog uralkodója. Glossa (ordin.). Úgy tõnik, hogy ez ellentétes azzal a származással, amit Krónikák könyvében olvashatunk, ott ugyanis az áll, hogy Jechoniás nemzette Salatielt és Phadiát, és Phadia Zorobábelt, és Zorobábel nemzette Mosolamot, Ananiát, és Szalatimot az õ nõvérüket. De tudjuk azt, hogy a Krónikák könyvében sok minden tönkrement az írnokok hibájából. Innen származnak tehát a családfákra vonatkozó megválaszolatlan kérdések, amelyrõl az apostol azt mondja, hogy el kell kerülni õket. Azt is lehet mondani, hogy Szalatiél és Fádesz ugyanazok a személyek lennének csak különbözõ névvel. Vagy azt is lehet mondani, hogy Szalatiél és Fadesz testvérek, akiknek ugyanolyan nevõ gyerekeik vannak és a történészek Szalatiél fiának Zorobábelnek a nemzetségtábláját követték. Abiudtól egészen Józsefig semmiféle történetet nem ismerünk a Krónikák könyvébõl. De arról is olvashatunk, hogy sok más évkönyvük is volt a zsidóknak, amiket a napok szavairól neveztek el2, ezek közül igen sokat égettetett el az idegenszülött Heródes király, hogy a királyi származás rendjét összekeverhesse. Valószínõ, hogy József a szülõk neveit ezekbõl olvashatta, vagy más módon jutott hozzá. Ahonnan is az evangélista megtudhatta az õ származási rendjét. Megjegyezzük, hogy az elsõ Jechoniást, az Isten feltámadásának, a másodikat az Úr elõkészítõjének nevezhetjük. Mindkettõ azonban Krisztus Urunkra vonatkozik, mint ahogyan mondja (Jn 11,25): “Én vagyok a feltámadás és az élet”; (uo. 14,2) “elmegyek, hogy elõkészítsem nektek a helyet.” Szalatiél, vagyis az én kérésem az Isten, õ is vonatkoztatható Krisztusra, (uo. 17,11) “Szent Atyám õrizd meg azokat, akiket nekem adtál” Remigius. Jézus lehet Zorobábel is, vagyis az összezavarás mestere (ld. alább 9,11) “Mesteretek ugyanis vámosokkal és nyilvános bûnösökkel étkezett”. Ábiúd is õ, vagyis Isten az én Atyám, az alábbiak szerint (Jn 10,30) “Én és az Atya egy vagyunk”. Eliachim is õ, vagyis a föltámasztó Isten, mint azt alább olvashatjuk (uo.6,40) “feltámasztom õt az utolsó napon.” Valamint Ázór is õ, vagyis a megsegített, mint azt olvashatjuk (alább 8,29) “aki engem küldött az velem van”. Sõt õ maga Szádok, az igaz, vagy megigazult, mint azt olvashatjuk (1.Pét.3,18). “Átadták õt az igazat, az igaztalanoknak, a bûnösökért.” Áchim is õ, vagyis õ a fivérem, következõkben (ld. alább 12,50) “Aki megteszi Atyám akaratát, az az én testvérem...”. Elichud is õ, vagyis õ az én Istenem, mint alább (Ján 20,28) “Az én Istenem és Uram!”. Glossa (ordin.). Eleazar is õ, vagyis az Úr az én segítõm, mint az alább a (Zsolt 17,3).”Az Úr az én segítõm”. Matthan is õ, vagyis az ajándékozó vagy ajándék, mint alább (Ef 4,8) “Ajándékot adott az embereknek”; (Jn 3,16) “Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte.” Remigius. Jákob is õ, vagyis a gáncsvetõ, mivel nem csak õ vetett gáncsot a gonosznak, hanem ezt a hatalmát átadta a benne hívõknek is, mint alább ezt olvashatjuk (Lk 10,19) “Hatalmat adok nektek, hogy kígyókon taposhattok”. József is õ vagyis, a hozzátevõ a következõ szerint: “azért jöttem, hogy életük legyen és bõségben legyen”. Rabanus.
	Nézzük meg, hogy morális értelemben mit jelképeznek az atyák: Jechoniás után, akit az Úr elõkészítésének nevezünk, következik Szalatiél, vagyis az én kérésem Isten, mivel, aki ugyanis fölkészült, az nem kér mást, csak az Istent. Ugyanígy lesz Jézus Zorobábel is, vagyis Babilon, azaz a földi emberek mestere, ti. õ az embereket az Isten ismeretére tanította, mivel atya volt, ahogy Ábiúd hangzik, és ekkor emelkedik ki ez a nép a bûnökbõl, és ezután következik Eliakim, akit feltámadásnak fordíthatunk. Ugyanõt fordíthatjuk megsegítettnek is, hogy jól tudjon munkálkodni, ahogyan ez hangzik Ázórnál. Majd Szádok következik, vagyis az Igaz és ekkor nevezi hívõnek a felebarát szeretete miatt. És õ az én fivérem, ahogy ezt Áchim jelenti, és Isten szeretete miatt mondja Istenemnek, amit Elichud neve jelent. Ezután következik Eleázár, vagyis az Isten az én segítõm, mivel fölismerte, hogy az õ Istene a segítõje. Ami erre vonatkozik azt mutatja meg Mathán, akit ajándéknak, vagy ajándékozónak is nevezhetünk. Várta ugyanis õ az ajándékozó Istent, miként kezdetben gyászolt és elgáncsolta a bûnöket, így tett õ élete végén is, ami már Jákobra vonatkozik, és így lehet eljutni Józsefig, vagyis az erények gyarapodásához.

7.

16 Jákob nemzette Józsefet, Mária férjét, akitõl született Jézus, akit Krisztusnak nevezünk.

	Glossa. Tehát az atyák összes nemzetsége után, szinte utolsóként említi Józsefnek, Mária férjének nemzetségét. Miatta sorolta fel az összes többit, mondván, Jákob nemzette Józsefet. Hieronymus. Ezen a helyen Iulianus Augustus, De dissonantia evangelistarum: ellenérvként hozza fel azt, hogy miért mondta Józsefet Jákob fiának Máté, amikor Lukács õt Héli fiának nevezi. De amikor ilyet mond, nem veszi figyelembe a Szentírás szóhasználatát, hogy az egyik szerzõ a természet szerinti, a másik a törvény szerinti apjáról beszél. Azt tudjuk, hogy Isten parancsára Mózes elrendelte, hogy (MTörv 25,5-6) ha valakinek fivére vagy közeli rokona gyermek nélkül halt meg, akkor az élõ vegye el a testvérének feleségét, és az támasszon magvából utódot a testvérének, vagy rokonának. Errõl a témáról a kor történetírója Africanus, és a Caezareai Eusebius bõségesen értekeztek. Ex Historia autem Ecclesiastica (in lib. Daphoniae, 1, 6). Mathán és Melchi ugyanis különbözõ idõben de ugyanattól a Iescha nevõ feleségtõl nyertek egy-egy fiat. Mathán, aki Salamontól származott, õ vette el elõször az asszonyt, és miután meghalt, egy Jákob nevõ fiút hagyott hátra. Halála után, mivel a törvény nem tiltja meg, hogy az özvegy újra házasodjék, ezért Melchi, aki Mathántól vezeti le a nemzetségét, mivel ugyanabból a törzsbõl származik, de nem ugyanabból a családból, ezért elvehette feleségül Mathán özvegyét, és tõle kapta a Héli nevõ fiát. Így született meg a különbözõ apáktól, Jákob és Héli, akiknek közös az anyjuk, közülük az egyik Jákob, mivel fivére Héli gyermek nélkül halt meg, ezért a törvény szerint elvette a feleségét és nemzette Józsefet, aki ezzel vér szerinti fia lett. Ezért írhatja a Szentírás, hogy Jákob pedig nemzette Józsefet. Jákob fiát azonban a törvény elõírása szerint, Héli fiának tartják, mivel az egyik testvér a másiknak támasztott utódot az özvegyét feleségül véve. Emiatt helyes és megszakítás nélküli a leszármazás, az is amit Máté ad elõ, és az is amit Lukács mutat be, aki ugyanis a törvény szerinti leszármazást követte. Valójában az elhunyt iránti tiszteletet fejezi ki az örökbe fogadásnak eme módszerével. Arra is tekintettel van, hogy az ilyenfajta leszármazásnál, magát a nemzõt ne nevezze meg. Augustinus, De cons. evang.(2,2). Helyesebb ugyanis annak a fiának mondani, aki örökbe fogadta, mint azt mondani, hogy az nemzette, akinek nem a vér szerinti fia. Máté azonban, amikor azt mondja, hogy Ábrahám nemzette Izsákot, és ugyanakkor következetesen alkalmazva azt is mondja, hogy Jákob nemzette Józsefet, eléggé világosan kifejezi, hogy azokat atyjuk a leszármazás szerint nemzette, aki Józsefet nem örökbe fogadta, hanem nemzette. Bár, ha Lukács is azt mondaná, hogy Józsefet Héli nemzette, így sem kellene összekevernünk a szavakat, ugyanis nem tekinthetõ abszurd dolognak, hogy valaki nem a testével, hanem szeretetével nemzi azt, akit fiává fogad. Ex Historia Eccles. (apud EUSEB. 1,6). Ezt mi nem kitaláltuk, sõt a szerzõk sem találták ki, hanem ezt maguk az Üdvözítõ vérrokonai hagyományozták ránk, vagy abból a buzgalomból, hogy bemutassák ezt a csodás leszármazást, vagy azért, mert maguktól akarták elmondani azt, ami valójában történt. Augustinus De cons. evang. (2,4). Lukács, pedig joggal nem az Evangéliuma kezdetén, hanem Krisztus keresztelésénél beszéli el a leszármazást, inkább a bûnt kiengesztelõ papot ábrázolva, megemlíti az örökbefogadás eredetét, mivel mi is örökbefogadással válunk Isten gyermekeivé, hívén az Isten Fiában. A valódi test szerinti leszármazásban azonban, melyet Máté követ, az Isten Fia inkább miattunk lett ember. Elég jól bemutatja ezt Lukács, mondván azt, hogy József Hélinek örökbefogadott fia, mivel Ádámot is Isten fiának nevezi a kegyelem által, s õ ezt veszítette el késõbb amikor vétkezett, bár Isten fiaként helyezte õt a paradicsomba.
	Chrysostomus In Matth. (hom . 4.). Ezután az összes õsszülõt felsorolta, és Józsefnél fejezte be és hozzátette, hogy Mária férje. Azt is megmutatta ezzel, hogy miatta helyezte õt is a leszármazási rendbe. Hieronymus. Mikor azt halljuk, hogy férje, akkor nem szabad a házasságra gyanakodnunk, hanem emlékezetbe kell idézni a Szentírásnak azon szokását, hogy a menyasszonyt feleségnek, a võlegényt pedig férjnek nevezi. Genadius De ecclesiasticis dogmaticus (10, 11). Isten fia azonban embertõl született, azaz Máriától, de nem ember által, azaz nem a férfi magvából, amint azt Ebion mondja; és ezért teszi hozzá, külön is megjelölve, hogy asszonytól született Jézus. Augustinus De heres. (c. 11). Valamint Valentionos ellen is, aki azt mondja, hogy Krisztus teste nem a szûztõl vétetett, hanem csak átment rajta mint egy folyón, vagy mint egy csövön. Augustinus Contra Faustum (26,7). Hogy miért asszony méhébõl akarta magához venni a testet, erre az a legjobb indoklás, hogy vagy azért, mert úgy akarta mindkét nemet megtisztelni, hogy férfi testet vett magára és egy nõtõl született, vagy valamely más okból, amit igazából nem egykönnyen tudnák megmondani.
	Augustinus De quest. novi. et vet. testament (qu. 49).	Amit pedig a királyoknak Isten az olajjal való megkenés által ad, azt adta a Szentlélek az ember Krisztusnak, feloldozván õt, tehát a gyermeket Krisztusnak lehetett nevezni, és ezért mondta a Szentírás, Krisztusnak neveztetett. Augustinus De cons. evang. (2, 1). Mégsem szabad úgy vélni, hogy õt külön kellene választani Mária házasságától, mert nem a férje magvából szülte Krisztust, hanem szûzként, ezzel a példával csodálatosan mutatja be a hithõ házastársaknak, a közös megegyezéssel végzett önmegtartóztatást, hogy a házasság, nem pusztán a testi egyesülésbõl, hanem a lelki vonzalom megõrzésével is megmaradhat, különösképpen mivel fiú született mindenféle testi egyesülés nélkül is. Augustinus De nupt. et conc. (1, 11). Krisztus szüleiben a házasság minden szépsége beteljesedett. A hõség a gyermek és a szentség. A gyermeket, magát az Urat ismerjük. A hõség azért volt meg, mert nem történt házasságtörés, a szentség pedig azért, mivel nem váltak el. Hieronymus. Aki alaposan olvassa a Szentírást az kérdezhetné, hogy miért József szerepel ott, hiszen az nem apja Urunknak és Megváltónknak, akkor mi értelme van az egészen Józsefig tartó leszármazási rendnek, az Úr családfájában? Az ilyennek elõször is azt válaszolhatjuk, hogy a Szentírásnak nem szokása az, hogy a leszármazási rendben az asszonyok egymásutánját tartsa szem elõtt. Továbbá azt is mondhatjuk, hogy ugyanabból a törzsbõl származik József és Mária, ahonnan a törvény szerint, mint rokonát feleségül kellett õt vennie. Azt is megemlíthetjük, hogy mint az egy törzshöz tartozók, együtt mentek összeírásra Betlehembe. Augustinus De nupt. et conc. (1, 11). Azért kellett ezt a nemzetségtáblát egészen Józsefig levezetni, nehogy ebben a házasságban a férfiakon, mint erõsebb nemen sérelem essék, hiszen ez az igazsággal nem ellenkezik, tudniillik Mária is Dávid magvából való volt. Augustinus Contra Faustum (13, 9). Mi tehát úgy gondoljuk, hogy Mária is Dávid családjához tartozik, mivel hiszünk az Írásban, amely mindkettejükrõl ezt mondja, és Krisztus is test szerint Dávid törzsébõl származik. Hisszük azt is, hogy az õ anyja Mária, nem férfival való egyesülésbõl, hanem szûzen szülte õt. Consilium Ephesinum (ex. gestis Conc. Eph., c. 6). õrizkednünk kell itt Nestorius tévedésétõl, aki azt mondta, hogy: amikor az isteni Szentírás Krisztus születésérõl akar beszélni, aki Szûz Máriától született, vagy a haláláról akar beszélni, akkor sohasem használja az Isten kifejezést, hanem vagy a Krisztust, vagy a Fiút, vagy az Úr kifejezéseket használja, de ez a hármasság a két természetet jelzi, hol ezt, hol pedig azt, hol pedig emezt, hol pedig amazt. Tehát ehhez tehetjük hozzá a következõ tanúságtételt, Jákob nemzette Józsefet, Mária férjét, akitõl született Jézus, akit Krisztusnak nevezünk. Az Isten ugyanis Ige, akinek nem volt szüksége asszonytól való születésre. Augustinus Contra Felicianum (c. 12). Nem volt más Istennek és nem volt más embernek, hanem Isten Krisztusaként és Emberfiaként ugyanaz volt. Amint az egyetlen emberben is más a test és más a lélek, így az Isten és az emberek közötti közvetítõben is, más az Isten Fia, és más az ember fia, mégis mindkettõben egyetlen volt Urunk Jézus Krisztus. Ezt úgy kell érteni, hogy a szubsztancia elkülönítése szempontjából volt más és más, nem pedig a személy egysége szempontjából. Az eretnek pontosan az ellenkezõjét mondja. “Nem tudom elképzelni, hogyan taníthatjátok azt, hogy idõben született az, akit az Atyával egyidõsnek is mondotok.” Születni ugyanis azt jelenti, hogy egy korábban nem létezõ dolog megmozdul és a születés jótéteményébõl létrejön. Ebbõl világos, hogy ami volt, az nem születhetett meg, ha pedig megszülethetett, akkor nem volt. Erre Augustinus által így válaszolhatunk, (ibid) “Képzeljül el ahogy a legtöbben állítják, miszerint a világban van egy általános lélek, amely valamely leírhatatlan mozgással az összes magvacskát úgy eleveníti meg, hogy nem nõ össze elválaszthatatlanul a leszármazottakkal. Természtesen amikor ez a lélek egy halandó asszony méhébe érkezik, és eljut a tehetetlen anyaghoz, azért hogy azt saját magára formálja, és vele egy személyben egyesül, ami mint köztudott nem azonos az õ szubsztanciájával. Így jön létre a lélek cselekvésébõl és az anyag nyugalmából, a két szubsztanciából egy ember, amivel is azt tanítjuk, hogy az egyik szubsztancia a test, a másik a lélek. Így egyrészt valljuk azt, hogy a lélek a méhbõl születik, mihelyt azonban a méhbõl elõjön, már életnek nevezzük. Amikor azt mondtam, hogy anyától született és tõle vette fel a testet amelyben megszülethetett, azért nem született korábban, mivel a lélek még nem volt a testen belül. Így tehát, sokkal kevésbé kárhoztatható, annál inkább magasztos dolog, hogy úgy született az Isten fia, hogy egy anyától vette fel a teljes emberséget, õ aki mindenhatósága folytán minden születésben a létesülés oka.

8.

17 Mindezek a nemzetségek Ábrahámtól Dávidig tizennégy nemzetség. Dávidtól a babiloni fogságig tizennégy nemzetség és a babiloni fogságtól Krisztusig ismét tizennégy nemzetség.

	Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Az Ábrahámtól Krisztusig terjedõ nemzetségeket három részre osztja föl, mindháromszor tizennégy generációra, mivel háromszor változik meg az emberek helyzete a zsidóknál. Ábrahámtól Dávidig a Bírák uralma alatt éltek, Dávidtól a babiloni fogságig a királyok uralma alatt, a babiloni fogságtól Krisztusig pedig a fõpapság uralma alatt éltek. Ez tehát azt akarja elénk tárni, hogy, amint tizennégy nemzedékenként változott az emberek helyzete, éppúgy a babiloni fogságtól számítva tizennégy generáció váltotta egymást Krisztusig, ezért szükséges, hogy Krisztus hasonlóképpen megváltoztassa az emberek helyzetét, ami meg is történt. Krisztus után ugyanis az összes nemzetek az egy Krisztus bírói, királyi és fõpapi hatalmának lettek alávetve. Ebbõl következik, hogy a Bírák, a Királyok és a Fõpapok valahányszor Krisztus méltóságát vetítették elõre, hatalmukat mindig Krisztus erejébõl merítették. Az elsõ jézusi bíra “Nave”, az elsõ király Dávid, és az elsõ jézusi Fõpap Josedek fia. Senki sem kételkedik abban, hogy mindez Krisztus erejébõl történt. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Vagy azért osztotta három részre a nemzedékeket, hogy bemutassa, hogy ezek az uralkodási mód megváltoztatásával sem váltak jobbá, hanem a bírák, a királyok, s a fõpapok és papok idején ugyanolyan rosszak maradtak, és ezért szól a babiloni fogságról is, elénk tárva azt, hogy még ez sem javította meg õket. Az Egyiptomba való lemenetelt nem említi, mivel nem féltek úgy az egyiptomiaktól mint a babiloniaktól, vagy az asszíroktól, és mivel az már nagyon régen volt, és oda nem bûneik miatt mentek le, mint ahogy az nemrég Babilonban történt. Ambrosius Super Lucam (c. 3.) Úgy véljük azonban, hogy nem hallgathatjuk el, hogy Dávidtól Jechoniásig, bár tizenhét királya volt Judeának, mégis tizennégy nemzedéket említ Máté. Szükséges még ehhez tudni, hogy lehetséges, hogy több király volt, mint ahány nemzedék, az is lehetséges, hogy néhányan tovább élhettek és az utódjaik késõbb születhettek, vagy bizonyára nemzedék életébõl teljesen kiszorultak. Így tehát a királyok uralkodásának, és a nemzedékek váltakozásának a száma nem egyezik meg. Glossa. Arról is kell szólnunk, hogy három királyt meg sem említ, mint ahogyan azt fentebb már mondtuk. Ambrosius Super Lucam (c. 3.) Jóllehet Jechoniástól Józsefig ismét tizenkét generációt számlál, késõbb mégis úgy ír, mintha tizennégy nemzedékrõl emlékeznék meg. De hogy ha gondosan utána nézel, akkor itt is rá lehet találni a nemzedékek tizennégyes számára. A tizenkettedik a sorban József, a tizenharmadik Krisztus, azonban két Joachimot, pontosabban két Jechoniást említ a történelem, atyát és fiát. Így tehát a másikat sem szorítja háttérbe az evangélista, hanem mindkettõt jelzi. Ha pedig a kisebbik Jechoniást is hozzá számítjuk a sorhoz, akkor kijön a tizennégy generáció. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., (hom. 1). Vagy egy Jechoniás volt akit kétszer számláltak az evangéliumban, egyszer a babiloni fogság elõtt, egyszer pedig azután. Ugyanis ez a Jechoniás legyen bár egyetlen személy, mégis két különbözõ helyzetbõl ismerjük. Ugyanis a fogság elõtt az Isten népe által válaszott király volt, a fogság után pedig magánemberként tõnik fel. Tehát a fogság elõtti idõszakban a királyok közé számít, mintha király lenne, a fogság után azonban a magánemberek között találjuk õt. Augustinus De cons. evang. (2, 4). Vagy azért mert ezt a személyt az õsök között kétszer veszik számba, vagyis azt a Jechoniást említik, aki az idegen népek felé hajol, mivel Babiloniába költözött át. Ahol tehát a sorrend a helyes iránytól eltér, hogy más irányt vegyen, mintegy kitérõt tesz, ami pedig ebben a kitérõben szerepel azt kétszer számolják. Ugyanis abban már Krisztus elõképe, hogy a körülmetélkedésrõl át akar térni az elõbõr megtartására, és így válik szegletkõvé.
	Remigius. Azért említ tizennégy nemzedéket, mivel tízes a tízparancsolatot, négyes pedig az evangélium négy könyvét jelképezi. Ebben a törvény és az evangélium egysége mutatkozik meg. Azért háromszorozza meg a tizennégyes számot, hogy azt mutassa meg, hogy a törvény a próféták és a kegyelem tökéletessége, a Szent Háromságban való hiten alapszik. Glossa. Vagy ez a szám a Szentlélek hétféle alakú kegyelmét jelképezi, ez a szám ugyanis a hétesbõl származik, és megkettõzve azt jelképezi, hogy a Szentlélek kegyelme a test és a lélek üdvösségére szükséges. Így tehát ez a leszármazási táblázat háromszor tizennégyes egységre oszlik: elsõ Ábrahámtól Dávidig tart, úgy, hogy ebbe Dávid is beleszámít; a második Dávidtól a babiloni fogságig, úgy, hogy ebbe nem számít bele Dávid, de a fogság beleszámít; a harmadik a fogságtól Krisztusig terjed, de ha ebbe a periódusba kétszer számítjuk be Jechoniást, akkor benne van a fogság is. Az elsõ a törvény elõtt élt embereket jelképezi, ahol is a természeti törvények között élõ embereket lehet találni, Ábrahámot, Izsákot és Jákobot, egészen Salamonig. A másodikban találhatjuk a törvény alatt élõ embereket, akik itt találhatók, azok a törvény alatt éltek. A harmadikban találhatjuk a kegyelem embereit, mivel a Krisztusnál fejezõdik be, aki a kegyelmek árasztója volt. Ebben a korszakban történt a babiloni fogságból való szabadulás, jelezve, hogy a fogságból való szabadulás Krisztus által történt meg. Augustinus De cons. evang. (2, 4). Bár a tizennégy nemzedéket háromféle törvény alapján különítettet el egymástól, de lényegében nem ezt hangsúlyozta, hanem azt, hogy ez egészében 42-t tesz ki. Egy ugyanis ama õsatyák közül, tudniillik Jechoniás kétszer lett számolva, így tehát nem 42 lesz, a 3x14 hanem, mivel egyet kétszer számol, ezért csak 41 nemzetségrõl van szó. Máté, aki Krisztusnak királyi szerepet ad, Krisztust leszámítva, 40 embert számlált a nemzedékek sorában. Ugyanis ez a szám jelzi azt az idõt, hogy Krisztusnak mennyi idegig kell minket a világban vasfegyelemmel irányítani, amit jelképez az a vasvesszõ is, amelyrõl a zsoltáros ír, (Zsolt 2,9) “vasveszõvel kormányozd õket”. Mivel ez a szám egyszerre jelzi az evilági és az örök élet idejét is, szinte kézenfekvõ, hogy ennek oka az, hogy négy évszak van, magát a világot is négy égtáj határolja, Kelet, Nyugat, Észak és Dél. A negyvenet ugyanis feloszthatjuk négyszer tízre is. Továbbá a tíz az egytõl négyig tartó számok összege is. Glossa. Vonatkozhat a tizes szám a 
tízparancsolatra is, a négyes pedig az evilági életre, amely négy szakaszra osztható. Vagy a tizes szám az Ószövetségre, a négy pedig az Újszövetségre. Remigius. Ha valaki pedig azt akarná mondani, hogy negyvenkét nemzedék van, mivel nem egy, hanem két Jechoniásról van szó, annak ezt mondjuk, hogy ez a szám megegyezik a szent egyházzal, ami ugyanis a hatszoros hétszeres láncolatból származik, mivel hatszor hét az negyvenkettõ. A hatszoros vonatkozik a munkára, a hétszeres pedig a nyugalomra.

9.

	18 Krisztus születése pedig így történt, József jegyese volt Máriának, Jézus anyjának, mielõtt egybekeltek volna, Mária fogant a Szentlélektõl az õ méhében.

	Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf., (hom. 1). Mivel fentebb mondta, hogy Jákob pedig nemzette Józsefet, akinek jegyese volt Mária, aki Jézust szülte, nehogy valaki a hallgatók közül úgy vélje, hogy születése olyan volt, mint az õsöké, maga az evangélista elbeszélésének sorrendjét megelõzve mondja, “Krisztus születése pedig így történt.” Mintha azt mondaná, hogy azoknak az atyáknak a leszármazása, akiket elõbb említettünk, oly módon történt, ahogyan elmondtam. Krisztus azonban nem így született, hanem a következõképpen; bár anyja, jegyes volt. Chrysostomus In Matth. (hom. 4.) Mintha elõrebocsátaná, hogy a leszármazásnak egy újabb módját készül elmondani, nehogy Mária férjérõl hallván, azt higgye valaki, hogy Krisztus a természet törvénye szerint született. Remigius. Az elõzõekre válaszolhatunk a következõképpen: ez volt Krisztus leszármazása, ahogyan mondottam azaz: Ábrahám nemzette Izsákot. Hieronymus. Miért nem egy egyszerõ szûz és miért egy jegyes foganta? Elõször is azért, hogy József leszármazásával Mária eredete is világossá váljék; másodszor, nehogy megkövezzék a zsidók, mint házasságtörõ asszonyt; harmadszor, hogy Egyiptomba menekülve segítse õt a férje. Szt. Ignác vértanú, még egy negyedik okot is hozzáfõz ehhez mondván, hogy a szülést elrejtse az ördög elõl, mivel a gonosz azt gondolja, hogy nem szûztõl, hanem asszonytól született. Chrysostomus Super Matth. (Op.impf., (hom. 1). Ezért volt jegyes és tartózkodott otthon, mint azok a nõk, akik a férjük házukban fogannak, az ilyen eset számít természetes fogantatásnak, míg akik ezt házon kívül végzik, azok foganása gyanús lesz. Hieronymus Conta Helvidium (in princ. libri). Tudnunk kell azonban, hogy Helvedius, ez a zavaros ember az esetet vitás ügyként kezelte, és Isten anyját káromolva beszélt. Az elsõ feltételezése így hangzik: Máté így beszélt: bár jegyes volt. Íme, mondja, jegyesrõl van szó, nem pedig odaígértrõl, ahogyan állítjátok, akit nem másért hanem jegyeztek el, hanem csak azért, mivel férjhez akart menni. ORIGENES (hom. 1, inter collectas ex variis locis). József ugyan jegyes volt, mégsem bûnös vággyal kötõdött hozzá. Máté azt mondja: az õ anyja, vagyis makulátlan, romlatlan, és érintetlen anya volt. Az õ anyja, kinek az anyja? Az Isten anyja, az egyszülöttnek, az Úrnak, a Királynak, mindenség alkotójának, és valamnnyiünk megváltójának édesanyja. Cirillus Ad Johannem Antioch. Mi az ami megkülönbözteti a szent szüzet a többi nõtõl? Ha nem Isten anyja, hanem Krisztusé vagy az Úré, ahogy ezt Nestorius mondja, akkor még az sem lenne abszurdum, ha valaki azt mondaná, hogy mindenegyes fölkentnek az anyját is nevezhetjük Krisztus anyjának. Azonban az összes nõ között, csak õ értelmezhetõ szent szûznek, és Krisztus anyjának. Nem pusztán embert szült ahogy ti állítjátok hanem inkább az Atyaistentõl megtestesült, emberré vált Igét szülte. De talán kérdezhetnéd: hogy az Istenség anyja szûzzé vált? Erre is azt mondhatjuk, hogy magának Istennek a szubsztanciájából született az õ Igéje, és ez mindenféle idõbeli kezdet nélkül mindig Egylényegõ volt az Atyával; a végsõ idõben azonban mivel testté lett, és ez egyesült az értelmes lelket bíró testtel, mondhatjuk, hogy test szerint asszonytól született. Hasonlít ez valamiképpen a születéshez, amelyrõl azt mondjuk, hogy szerintünk szentség, ugyanis a földi emberek anyái a természetnek szolgálnak, lassacskán formálják meg az anyagból az emberi testet. A lénybe azonban az Isten ad lelket. Bár az említett anyák csak a földi testeknek a szülõanyjai, mégis az egész lényt szülik meg, nem mondhatjuk azt, hogy csak egyik részét szülik meg. Azt gondoljuk, hogy valami hasonló történik az EMMANUEL szülésével kapcsolatban is; ugyanis az Atyaisten szubsztanciájából született az Ige, és mivel csakugyan testet öltött, sajátjává teszi azt, azt kell vallanunk, hogy test szerint asszonytól született. Mivel pedig valóban Isten, kételkedhetik-e bárki is abban, hogy az õ szülõanyja szent szûz lenne? Leo Papa in sermone de Nativ. Nem zavar majd téged az Isten fogantatása, és az sem, ha a születésérõl hallasz, mivel a szüzesség igazol mindenféle emberi szemérmet. Eshet-e sérelem a tisztességen, ahová az istenség bevonult, mivel mindig baráti egységben van vele közösségben lévõkkel, ahol az angyal a hírnök és a közbenjáró, a hit a nászasszony, fölmentés a tisztaság, erény az adományozó, a lelkiismeret a bíró, Isten az ok, a fogantatás érintetlenség, a szülés szüzesség, és az anya szûz. Cyrillus Ad Joannem Antioch. De ha azt mondjuk, hogy az égbõl és nem Máriától származott Krisztus szent teste, ahogyan ezt Valentinus állítja, akkor hogyan gondolhatjuk Máriát, az Isten anyjának. Ezt magának az anyának a neve mondja meg, mivel hozzáteszi, Mária. Beda Super Lucam (1, 3). Mivel a héberben Máriát a tenger csillagának tartják, aki szírül úrnõt is jelent, mivel az üdvösség fényét és az Urat adta a világnak. 
	Arról is felvilágosít, hogy kinek a jegyese volt, hozzátéve József nevét. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf., (hom. 1). Azért volt egy ácsnak a jegyese Mária, mivel az Egyház jegyese Krisztus, aki minden ember üdvén munkálkodott a keresztfa által. 
	Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Az következik, hogy: mielõtt egybekeltek volna, ezzel nem azt mondja: “mielõtt a võlegény házába vezették volna”, mivel már belül volt. E helyütt ugyanis az volt a szokás a régieknél, hogy a menyasszony már a házba legyen, mint azt is látjuk, hogy ez most is így van, gondoljunk, csak arra, hogy Lót vejei is vele voltak a házban. Glossa. De azt is mondja, mielõtt egybe keltek volna a test egyesítésére. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., (hom. 1). Hogy ne a test és a vér egyesülésébõl szülessék, aki azért jött a világra, hogy a test és a vér szenvedését megváltsa. Augustinus De nupt. et concup. (1, 12). Nincs szó tehát a házasság elhálásáról, nem származhatott ugyanis bûnös testbõl, mivel a bûnös testben ez nem történhetett volna meg bûnös testi kívánság nélkül, aki pedig bûn nélkül élet az bûn nélkül akart foganni, hogy ezzel is tanítsa, hogy minden test, amely elhálásból születik az a bûn teste, csupán az, amely a leírt módon születik az nem a bûn teste.
	Augustinus in sermone 6 de Nativ. Érintetlen nõtõl született Krisztus, mivel lehetetlen volt, hogy az erény a gyönyör által, a tisztaság a fényõzés által, a romolhatatlansága pedig a romlottság által szülessék, csak újszerõen jöhetett el az égbõl az, aki azért jött, hogy a halál régi birodalmát lerombolja. A szüzesség országa azé volt, tehát, aki a tisztaság királyát szülte. Ezért a mi Urunk, szüzet választott lakhelyül, hogy nekünk megmutassa, hogy Istennek szûz testbõl kell a világra jönnie. Tehát, aki kõtáblákat írt vésõ nélkül, megtermékenyítette Máriát a Szentlélek által, ezért mondja a Szentírás, úgy találtatott, hogy gyermeket fogant a Szentlélektõl. Hieronymus. Más nem találta õt ebben az állapotban, csak József, aki a férjet megilletõ szabadság miatt, mindent tudott. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf., (hom. 1). Mert, miként a történet hihetõen tanítja, amikor megtörtént mindaz amit Lukács elmond, József távol volt. Nem illik ugyanis azt gondolni, hogy József jelenlétében lépett be az angyal Máriához, és mondta amit mondott és Mária válaszolta amit válaszolt. Ha elhisszük, hogy az angyal képes volt belépni hozzá és beszélni, azt is el kell hinnünk, hogy Mária a hegyekben volt távol és Erzsébettel maradt három hónapig, ez József jelenlétében nem lett volna lehetséges, mivel szükséges volt, hogy távozásának és hosszas távollétének okait megtudakolja. Miután pedig oly sok hónap múlva visszatért, nyilván látta, hogy terhes. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Helyesen mondja: találtatott, amit akkor szoktak mondani, amikor valamire nem gondoltak. És nehogy zaklatni lehessen az evangélistát azzal a kérdéssel, mi módon született a szûztõl, rövidebben fejezi ki magát, amikor azt mondja, hogy a Szentlélektõl, mintha azt mondaná, hogy a Szentlélek az, aki ezt a csodát mõvelte. Ezért sem Gábriel, sem pedig Máté nem volt képes ezt ügyesebben elmondani. Glossa.
	Tehát amikor ez áll a Szentírásban, hogy a Szentlélektõl, az evangélista önmagától tette hozzá, hogy minden félreértést eltávolítson hallgatói fejébõl, amikor azt mondja, hogy a méhében volt. Augustinus in sermone de Trin. (3, serm. 191). Nem pedig úgy ahogy egyesek elvetemült módon gondolják, hogy mi, Szentlelket mondunk a mag helyett, hanem itt azt állítjuk, hogy annak teremtõ hatalma és ereje mõködött közre. Ambrosius De Spiritu sancto (2,5). Ami ugyanis valamibõl származik, az vagy a szubsztanciájából, vagy a hatalmából származik. Ha a szubsztanciájából származik, akkor miként az Atyáéból a Fiú, ha a hatalmából származik, ahogyan az Istentõl ered minden, úgy hordozta méhében a Szentlélektõl Mária is Jézust. Augustinus Ench. ad Laurentium (c. 40). Továbbá az a mód, ahogyan Krisztus a Szentlélektõl született, az Isten kegyelmét juttatja nekünk, ezen kívül az embernek, semmi megelõzõ érdeme nem volt, ami már kezdetben az õ természetévé vált, és amivel Isten igéje oly annyira személyi egységbe került, hogy az már az Isten Fia lett. De mivel ezt a teremtményt, melyet a szûz fogant és megszült, jóllehet csupán a Fiú személyére tartozik, mégis az egész háromság hozta létre, ha ugyanis nem különíthetõk el a Szentháromság mõvei, akkor ebben a mõveletben miért csupán a Szentlelket említi. Vajon amikor valamely mõveletben a három közül csak az egyiket nevezik meg, akkor is az egész Szentháromság mõvére kell gondolnunk? Hieronymus Contra Helvidium. De így szól Helvidius: maga az evangélista sem beszélt volna az egymást nem ismerõkrõl, hogy mielõtt megismerkedtek, mivel senki sem mondja azt, hogy mielõtt reggelizett, arról aki nem reggelizett. Ez olyan, mintha valaki azt mondaná, mielõtt a kikötõben ettem volna, már Afrikába hajóztam. Ez a mondás nem lenne igaz, hacsak néha nem a kikötõben kellene ennie; vagy abban az esetben, ha nem úgy kellene érteni, hogy korábban; akkor ez a kifejezés a “gyakran”, vagy az “ismétlõdõen” szavakra vonatkozna. Mégis gyakran csak azokat a dolgokat mutatja meg, melyeket már korábban kigondoltak, nem szükséges az, hogy az elgondolt dolgok már be is következzenek, mert néha azért jön közbe éppen valami, hogy ne következzenek be az elgondolt dolgok. Hieronymus. Nem az következik ebbõl, hogy késõbb megismerték egymást, hanem a Szentírás éppen azt mutatja, hogy az nem következett be. Remigius. Vagy ez az ige, hogy “megismerik egymást” nem magát az elhálást jelenti, hanem a házasság idõpontjára utal, vagyis azt az idõpontot jelenti amikor az, aki eddig jegyes volt kezd feleség lenni. A mielõtt megismerték volna egymást értelme a következõ: Mielõtt szokás szerint ünnepélyesen összeházasodtak volna. Augustinus De cons. evang. (2, 5). Az pedig, hogy ez hogyan történt, azt itt elhallgatja, amit majd Lukács (1, 26) fejt ki, aki Keresztelõ János fogantatása után így beszél “A hatodik hónapban jött az angyal”, valamint alább (1, 35) “A Szentlélek megárnyékoz téged”. Ez tehát az az esemény, amirõl Máté is említést tesz, amikor ezt mondja: “Úgy találtatott, hogy a méhében fogantatott a Szentlélektõl”. Kétségetlen, hogy itt nincs ellentmondás, mivel Lukács azt fejtette ki, amit Máté még mellõzött, miként az sem ellentmondás, hogy késõbb Máténál találhatunk olyat, amelyet Lukács mellõz. Így folytatódik: József az õ férje igaz ember volt, egészen addig a helyig ahol a Mágusokról szól az írás: “Más úton tértek vissza hazájukba” (2, 12). Ha valaki egyetlen elbeszélést szeretne összeállítani azokból, melyek a Krisztus születésérõl szólnak úgy, hogy az egyik által mellõzött dolgokat a másik mutatná be, akkor így lehetne elrendezni: “Krisztus leszármazása ez volt: Heródes napjaiban történt” ¾továbbá¾ “Mária Erzsébettel maradt mintegy három hónapig és hazatért a saját házába” (Lk 1, 56). És még azt kellene hozzátennünk, ami itt áll: Úgy találtatott, hogy a méhében fogantatott a Szentlélektõl”.

10.

	19 József pedig az õ férje, mivel igaz ember volt, nem akarta õt hírbe hozni, ezért titokban akarta õt elbocsájtani.

 	Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Az evangélista azt mondta, hogy Mária úgy találtatott, hogy méhében egyesülés nélkül fogantatott a Szentélektõl, hogy ne lehessen Krisztus tanítványát azzal gyanúsítani, hogy mesterérõl túlzottan nagy dolgot állít. Józsefet azon dolgok által mutatja be, amelyeket a hit megerõsítéséért szenvedett el, amikor azt mondja: József az õ férje, mivel igaz ember volt. Augustinus in serm. 14. de Nativ. (10 de tempore). Amikor észrevette József, hogy Mária terhes, háborgott, hogy Máriát, akit az Úr templomában magához vett, de még nem ismert meg, terhesnek találja, és önmagával hevesen vitatkozva mondotta: Mit csináljak? Átadjam vagy hallgassak? Ha átadom akkor kinyilvánítom a házasságtörtést, de akkor a kegyetlenség bûnébe esem, mivel Mózes törvénye szerint ezért megkövezés jár, ha viszont hallgatok, akkor a rosszal értek egyet, és én is részese leszek a házasságtörés vétkének. Mivel hallgatni rossz, de a házasságtörés tényét nyilvánosságra hozni még rosszabb, ezért bocsátom el a jegyességbõl. Ambrosius Super Lucam (1,1). Szépen tanítja ezt Szent Máté, hogy mit kell tenni az igaz embernek, aki házastársát gyalázaton rajtakapja, hogy az emberöléstõl vértelenül, a házasságtörés vétkétõl pedig tisztán maradhasson meg. Ezért mondja az Irás: mivel igaz ember volt. Józsefben pedig, mindig sértetlen marad az igaz ember kegyelme és személye, hogy tanúsítsa, az igaz ember nyelve igazság ítéletet hirdet. Hieronymus Hogyan lehet Józsefet igaznak nevezni azután, hogy felesége vétkét elrejti? A törvény ugyanis elõírja, hogy nemcsak az elkövetõk, hanem a bûn tudatában levõk is büntetés alá esnek. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). De tudnunk kell, hogy az igaz embert az evangélista mindenben erényesnek mondja. Az igazságosság sajátos értelemben ugyanis azt is jelenti, hogy valaki nem fösvény, más vonatkozásban pedig általános erényességet jelöl, ezért használja az igazságosság elnevezését oly gyakran a Szentírás. Lévén tehát József, igaz ember, jóindulatú és kedves, azért akarta titokban elbocsájtani õt, akirõl úgy tõnt, hogy nem csupán az átadásra, hanem a törvény szerinti büntetésre is méltó. De József mindkettõt elvetette, mintha a törvény fölött állna, ugyanis miként a Nap, mielõtt sugarait kibocsátaná, hogy a földet megvilágítsa, úgy Krisztus is mielõtt megszületett már a tökéletes erényesség sok jelét hozta létre. Augustinus De verb. Dom. (serm. 16). Vagy másként; ha egyedül jöttél rá, hogy valaki ellened vétkezett, azt nyilvánosan az emberek elõtt akarod megvádolni, akkor nem segítõje, hanem árulója vagy. Ezért József az igaz ember, nagy vétekkel gyanúsította feleségét, de ugyanakkor a vétket fedte el nagy jóindulatával. Ugyanis a házasságtörés biztos gyanúja fölháborította, mégis mivel csak egyedül õ tudott róla, nem akarta ezt közzétenni, hanem titokban akarta elküldeni feleségét, inkább használni akart a bûnösnek, mint megbüntetni azt. Hieronymus. Vagy tekinthetõ ez Mária melletti tanúságtételnek, mivel József ismerte Mária tisztaságát, megbotránkozott a történteken és eltitkolta azt, hiszen nem ismerte misztériumát. Remigius. Látta feleségét, terhesen, akit tisztának ismert; és mivel olvasta Izajás (11, 1) szövegét: “vesszõ sarjad Jessze törzsökén” és tudta, hogy Mária tõle származik, és azt is olvasta (Iz 7,14), hogy: “Íme a szûz fogan”, teljesen biztos volt benne, hogy Máriában ennek a jövendölésnek kell beteljesednie. Origenes (hom. 1 inter collectas ex variis locis). De hogyha nem gyanúsította meg õt, akkor igaz emberként hogyan bocsájthatta el õt a szeplõtelent? Azért akarta õt elbocsájtani, mivel tudta, hogy nagy szentség van benne, és éppen ezért magát méltatlannak vélte a közeledésre. Glossa. Vagyis igaz ember volt amikor el akarta õt bocsátani, és akkor is amikor titokban akarta elbocsájtani védve a gyalázattól, ezért kegyesnek tartják. Ez azt jelentené: mivel igaz ember volt, el akarta õt bocsátani, mivel nem akarta õt nyilvánosan megszégyeníteni, vagyis rossz hírét kelteni, titokban akarta tenni. Ambrosius Super Lucam (2,1). Ugyanis senki sem bocsáthatja el azt, akit még nem kapott meg, ezért amikor el akarta õt bocsátani, ezzel nyilvánította ki, hogy megkapta õt. Glossa. Vagy mivel nem akarta õt házába vinni, hogy állandóan együtt lakjanak, titokban el akarta õt bocsátani, vagyis a házasságkötés idõpontját akarta megváltoztatni, igazi erény ugyanis az, hogy a kegyesség igazságosság nélkül, és az igazságosság kegyesség nélkül nem létezik, ha ezeket elválasztjuk egymástól, elenyésznek. Vagy a hite miatt volt Igaz ember, amellyel hitte azt, hogy Krisztus szûztõl fog születni, ezért akarta magát ily nagy kegyelem elõtt megalázni.

11.

	29 Amint éppen ezen gondolkodott, íme az Úr angyala megjelent neki álmában és ezt mondta: József Dávid fia ne félj attól, hogy feleségül vedd Máriát, mert akit õ szülni fog, az a Szentlélektõl való.

	Remigius. Miként már mondtuk, József azon gondolkodott, hogy Máriát titokban bocsátja el, ha ezt azonban megtette volna, akkor igen sokan inkább azt gondolnák, hogy õ utcanõ volt, mintsem szûz, ezért változtatta meg gyorsan József tervét egy isteni sugallat, amint az Írás mondja: miközben ezen gondolkodott. Glossa. Ebben a cselekedetében a bölcs ember nyilvánul meg, aki semmihez sem fog elhamarkodottan. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Abban is megnyilvánult József szelídsége, hogy senkinek sem mesélte el gyanúját, még annak sem mondta akit gyanúsított, hanem csak magában gondolta. Augustinus in serm. 14 de Nativ. De miközben ezen gondolkodott József, Mária Dávid leánya nem félt, hanem ahogy Dávidnak is a prófétai beszéd hozott bocsánatot, úgy Máriát is az üdvözítõ angyala szabadította meg. Itt ugyanis ismét feltõnik a szûznek ez a võfénye, Gábriel, amikor is az következik, hogy íme megjelent az Úr angyala Józsefnek. Glossa Az, hogy megjelent, a megjelenõnek arra a képességére vonatkozik, hogy õ akkor és úgy láttatja magát amikor akarja. Rabanus. Azt pedig, hogy hogyan jelent meg az Úr angyala Józsefnek, bizonyítja amikor azt mondja álmában, vagyis éppen úgy, ahogyan megjelent Jákobnak, amikor Jákob látta azt a lépcsõt, amely lelki szemei elõtt jelent meg. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Az angyal nem jelent meg testben Józsefnek, mint a pásztoroknak, mivel József szilárdan hitt, a pásztorok pedig kételkedtek, mivel faragatlanok voltak. A szûznek azonban teljes valójában jelent meg, mivelhogy õt kellett elõször a legnagyobb dologról értesíteni. Hasonlóképpen volt szükséges az is, hogy megjelenjék Zakariásnak, egy csodálatos látomásban, még gyermeke születése elõtt. Glossa. Amikor megjelent az angyal, néven szólította õt, megnevezve nemzetségét is, és a félelmét is elõzte amikor azt mondta: József Dávid fia. Úgy mutatkozik be, mintha ismerné Józsefet és közeli barátja is lenne neki. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf., hom. 1). Dávid fiának nevezi õt, és ezzel Dávidnak adott isteni ígéretre akarja õt figyelmeztetni, hogy a magvából Krisztus születik. Chrysostomus in Matth. (hom. 4). Azt mondja hogy ne félj, ez azt is mutatja, hogy már félt attól, hogy Isten ellen tesz, hogyha házasságtörõ asszonya lenne, másrészt arra is figyelmezteti ezzel, hogy ne õzze el. Severianus. Arra figyelmezteti a võlegényt, hogy ne féljen, mert a kegyes ember miközben szenved, még inkább aggódik, mintha azt akarná mondani; ez nem ok a halálra, hanem az életre, mivel aki életet szül az nem méltó a halálra. Chrysostomus Super Matth. (Op. imperf., hom. 1). Azt mondván ugyanis, hogy ne félj, a szíve mélyén lévõ dolgokat akarta felszínre hozni, hogy ezáltal a közeli jó dolgok iránt, melyeket Krisztusról fog mondani, hitet ébresszen. Ambrosius Super Lucam (1, 1). Ne zavarjon az téged, hogy õt feleségnek nevezi; ez tudniillik nem a szüzesség elvesztését jelenti, hanem csak tanúságtétel a házasságról, mivelhogy a házasságkötés ünnepélyes kinyilvánítása teszi õt feleséggé. Hieronymus Contra Helvidium. Hogy feleségnek szólította, abból még nem kell azt gondolnunk, hogy megszõnt volna menyasszony lenni, mivel tudjuk, hogy a Szentírás szóhasználata az, hogy a võlegényt férjnek, a menyasszonyt pedig feleségnek nevezi, miként azt a Deuteronomiumból (22) is bizonyíthatjuk: Ha valaki egy eljegyzett menyasszonyt talál a mezõn, megerõszakolja és vele alszik, meghal, mivel felebarátja feleségét becstelenítette meg. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Azt mondja azonban, hogy ne félj magadhoz venni, azaz otthon tartani, ugyanis lelkében már elbocsátotta õt. Rabanus. Vagy ne félj õt magadhoz venni, ünnepélyes házasságkötéssel és együttlakással. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf. hom.1). Tehát három oka van annak, hogy az angyal megjelenve Józsefnek, ezt mondta neki. Elõször is, hogy egy igaz ember jogos elhatározásból nehogy tudtán kívül igaztalanságot kövessen el. Továbbá szükséges ezt megtennie az anya tisztessége miatt is, mert ha elbocsátotta volna, a hitetlenek szemében nem kerülhette volna el a rút gyanúsítgatást. Harmadszor, hogy József megértse a szent fogantatást, és sokkal inkább megtartóztassa magát tõle, mint korábban. Mária szûzi fogantatása elõtt azért nem ment Józsefhez, hogy azon ne gondolkodjon és attól ne szenvedjen, amin Zakariás gondolkodott és szenvedett, a hitetlenség bûnébe esve a már idõs felesége foganásával kapcsolatosan. Kevésbé hihetõ ugyanis, hogy egy szûz fogan, mint egy idõs nõ. Chrysostomus In Matth. (hom. 4, paulo ante medium). Vagy azért érkezett az angyal a már fölzaklatott Józsefhez, hogy a bölcsességként jelenjen meg elõtte, és hogy õ maga bizonyosság legyen mindarról, amirõl beszéltünk. Ugyanis miközben azt hallgatta az angyaltól, amirõl önmagában gondolkodott, ez kétségtelen jele volt annak, hogy az Isten küldte az angyalt, mivel egyedül õ ismeri a szívek titkait. A szenvedõ Józsefet bemutatva, kétségbevonhatatlanná válik az evangélista elbeszélése, nagyon is hihetõ ugyanis, hogy a férfi szenvedett. A szûz is elkerül minden gyanúsítgatást abból kifolyólag, mivel a féltékenységtõl szenvedõ férje, aki elfogadta, és fogantatása után is megtartotta õt. Amit az angyal elmondott Józsefnek, azt a szûz azért nem mondta el, mivel jegyese, aki már igen erõsen gyanúsította, már úgysem hitt volna neki. A szûzzel már a fogantatás elõtt tudatta ezt az angyal azért, nehogy a fogantatás után kétségbeessen. Teljesen nyugodtnak kellett lennie annak az anyának, aki mindeség alkotóját fogadta magába. Az angyal nem csupán a bûnös egyesülés gyanúja alól mentette fel a szüzet, hanem világossá tette, hogy természetfölötti módon fogant, nem csupán a félelmét vette el, hanem örömet is hozott, ezért írják alább, hogy akit õ szülni fog az a Szentlélektõl van. Glossa. Más dolog benne születni és megint más dolog tõle születni; az utóbbi ugyanis azt jelenti, hogy világra jönni, míg a belõle születni annyi, mint foganni. Vagy az angyal jelenléte Isten jelenlétének számít, ahol egyet jelent azt mondani, hogy születni fog, vagy megszületett. Augustinus De quest. nov. et vet. testam. (qu. 52). De ha a Szentlélektõl született Krisztus, miért mondják azt (Bölcs 9,1) “a bölcsesség fölépíti a házát”. Ezt a házat kettõs értelemben foghatjuk fel. Az elsõ értelemben vett ház Krisztus egyháza, amelyet saját véreibõl épített fel; de a testét is nevezhetjük házának, ahogyan azt templomának is nevezzük. A Szentlélek tette ugyanis Isten fiának tette, természetük és akaratuk egysége miatt ugyanis akár az Atya, akár a Fiú, akár a Szentlélek tesz valamit, a Szentháromság az amely mõködik, és bármit tesznek õk hárman, azt az egyetlen Isten cselekszi. Augustinus Enchir. (c. 28). Vajon azért mondjuk, hogy a Szentlélek az Ember Jézus atyja, mivel az Atya az Igét nemzette, a Szentlélek pedig az embert? Ez oly annyira abszurdum, hogy egyetlen hívõ fül sem akarja meghallani. Mégis 
hogyan mondjuk azt, hogy Krisztus a Szentlélektõl született, ha õt nem a Szentlélek nemzette? Hogyan alkotta akkor õt? Amennyiben ugyanis õ ember, létrehozatott, miként azt az apostol mondja (Róm 1, 3): “Test szerint Dávidtól származik”. Ugyanis ezt a világot sem lehet Isten fiának, vagy Istentõl születettnek nevezni, azért mert Isten hozta létre, hanem csak létrejöttnek, teremtettnek, vagy alapítottnak nevezhetjük. Ehelyett azt valljuk, hogy a Szentlélektõl és Szûz Máriától született, akkor viszont hogyan lehetséges, hogy Szûz Máriának a fia, de a Szentléleknek nem? Nem szabad ugyanis azt föltételeznünk, hogy valami születik valamitõl akkor ez feltétlenül annak a fia. Egy példát említsek, másként születik az embertõl a fia, és másként a haja, a tetõje, a férge, melyek közül egyik sem a fia; továbbá azokat az embereket, akik a vízbõl és a Szentlélekbõl születnek, senki sem nevezheti a víz fiának, hanem az Atya Isten fiainak, és az Anyaszentegyház fiainak. Tehát így mondhatjuk azt, hogy a Szentlélektõl született, és az Atya Isten fia, és nem a Szentléleknek a fia.

12.

	21 És fiút szült és a nevét Jézusnak hívta; õ váltja meg népét a bûneitõl.

	Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Mivel az, amit az angyal Józsefnek mondott fölötte volt az emberi értelemnek és törvénynek, és ezt nemcsak a múlt, hanem a jövendõ dolgok feltárásával erõsítette meg, mondván, hogy fiút fog szülni. Glossa. Mivel úgy látszik, hogy nem volt szükség a Józseffel való házasságkötésre, így az õ közremõködése nélkül történt meg a fogantatás is, mégis József úgy azonosul ezzel, hogy gondoskodni fog Jézusról, mivel Mária fiút fog szülni, és akkor az anyának is meg a fiúnak is szüksége lesz Józsefre. Az anyának azért, hogy a rossz híresztelésektõl megvédje, a fiúnak pedig, hogy õt nevelje, és körülmetéltesse. Ezt a körülmetélést jelzi az, amikor azt mondja és az õ nevét Jézusnak fogod hívni. Ugyanis a körülmetéléskor szoktak nevet adni a gyereknek. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf., hom. 1). Nem azt mondja azonban, hogy neked fog fiad születni, mint ahogyan azt Zakariásnak mondta: (Lk 1,13) “Íme a te feleséged Erzsébet fiat szül Neked.” Mivel az az asszony aki a férjétõl fogant, a férjének szüli a fiút, mivel az inkább a férjétõl van, mint saját magától. Az az asszony, aki azonban nem a férjétõl fogant, nem a férjének szülte a fiút, hanem csupán magának. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Vagy azért hagyta meghatározatlanul azt, hogy kinek szüli, hogy megmutassa, hogy õt az egész földkerekség számára szülte. Rabanus. Ugyanis azt mondja, nevét így fogod hívni, és nem azt mondja hogy nevet fogsz neki adni, mivel nevét öröktõl fogva kapta. Chrysostomus In Matth. (hom. 4). Mindebbõl az következik, hogy születése csodálatos volt, mivel Isten, aki felülrõl angyal által küldte a nevét, nem akármilyen nevet adott neki, hanem azt a nevet, amely a végtelen jóság kincsestára. Ezért mondta az angyal, hogy az õ neve a reménységet helyettesíti, ezzel arra ösztönöz, hogy elhiggyük amit mond. Ugyanis könnyebben hajlunk a jóra, és jóreménységek fényében hajlamosabbak vagyunk hinni. Hieronymus (Super Vocabis nomen eius Iesum.) Jézus neve ugyanis héberül üdvözítõt jelent, és nevének az etimológiáját mondja el, amikor így szól: azért jött, hogy megváltsa népét bûneibõl. Remigius. õt ugyanis az egész világ megváltójának és a mi reménységünk szerzõjének mutatja be. Nem a hitetleneket, hanem népét jött megváltani. Ha ugyanis a benne hívõket váltja meg, nem is annyira látható ellenségtõl, hanem a láthatatlan ellenségtõl váltja meg. Azaz a bûnöktõl vált meg, nem fegyveres harcban, hanem a bûnök feloldásával. Severianus. Jönnek, hallgatják és keresik, hogy ki lenne az, akit Mária szült? õ ugyanis meg fogja váltani népét, vajon mitõl ha nem bûneiktõl? Az Isten az aki elengedi a bûnöket, és hogyha nem hiszel a keresztényeknek, higgy a hitetleneknek, vagy a zsidóknak, akik azt mondják (Lk 5, 21): “Senki sem képes a bûnöket megváltani, csak egyedül Isten képes azokat eltörölni”.

13.

	22 Mindez azért történt, hogy beteljesedjék az, amit az Úr mondott a prófétája által: 23 Íme a szûz fogan a méhében és fiút szül, és a nevét Immánuelnek fogják hívni, amely azt jelenti; “Velünk az Isten.”

	Remigius. Az evangélistának az volt a szokása, hogy a Krisztusban hivõ zsidók miatt, az Ószövetség alapján megerõsítse mindazt, amit elmondott, hogy ráismerjenek arra, hogy mindaz beteljesedett az evangélium kegyelmébõl, amit az Ószövetség korábban megjövendölt. S hozzáteszi, mindez beteljesedett. Fel kell tennünk azt a kérdést, hogy miért mondja azt, hogy mindez beteljesedett hiszen elõtte még csupán a fogantatásról beszélt. Tudnunk kell, hogy ezt azért mondta, hogy nyilvánossá váljék az, hogy az Istennél már mindaz megtörtént, amely most az emberek elõtt válik nyilvánvalóvá. Vagy azért mondta, hogy mindez beteljesedett, mivel õ a múlt elbeszélõje volt, és amikor errõl írt, már mindez megtörtént. Rabanus. Azért mondta, hogy mindez beteljesedett, mivel a szüzet már eljegyezték és mivel szüzességét megõrizte, továbbá mert terhesnek találták, mivel az angyal már kinyilvánította, hogy beteljesedett mindaz, amit mondott. Ugyanis nem teljesedett volna be ugyanis ez, hogy a szûz fogan és szül, ha nem lett volna jegyes, és megkövezték volna, ha az angyal nem tárta volna föl a titkot, és József így fogadta be õt, és nem küldte el mint rosszhírõt. Ha a szülés elõtt elpusztult volna, érvénytelenné vált volna a prófécia (Iz 7,14), ami így szól: “Fiút fog szülni.” Glossa. (ordin. super Ut adimpleretur). Vagy azt mondhatjuk, hogy itt a “hogy” nem okhatározói értelemben szerepel, ugyanis nem azért teljesedett be mivel be kellett teljesednie, hanem a “hogy” itt következményes értelemben szerepel, miként a Teremtés könyvében is (40,22): “A másikat pedig keresztfára akasztja, hogy a jövendölõk igazsága kipróbáltassék”, mivel az egyik felakasztásával beteljesedett a próféta igazsága. Ugyanígy kell értenünk ezen a helyen is, hogy annak beteljesedésével amelyet jövendöltek, a prófécia teljesedett be. Chrysostomus In Matth. (hom. 5). Vagy másként. Mivel az angyal látva az isteni kegyelem mélységét és azt, hogy feloldódnak a természet törvényei, és hogy az, aki mindenkinél fentebb való, az emberhez szállt le, aki mindenkinél alábbvaló, mindezeket a dolgokat egyetlen szóval jelöli meg: mindez beteljesedett, mintha azt mondaná, hogy ne gondoljuk azt, hogy ez csak most tetszett az Istennek, hanem ezt már régen elhatározta. Ugyanis az angyal, illendõ módon nem a szûznek hanem Józsefnek mondta el a próféciát, mint annak az embernek, aki a prófétákon elmélkedett, és ezt meg is tapasztalta. Az evangélista elõször a szüzet feleségnek nevezte, most azonban a prófétával együtt szûznek nevezi, hogy ezt is a prófétától lehessen hallani, mintha ez már régen így lett volna elhatározva. Ezért, az említett dolgok beteljesedése miatt idézi Izajást, vagy inkább Istent, ugyanis nem azt mondja, hogy beteljesedett az amit Izajás mondott, hanem amit az Úr mondott Izajás által. Hieronymus Super Isaiam (lib. 2., exp. cap. 7, Super Ecce virgo principiet). Mivel a próféta által ezt már elõre jelezte, (Iz 7,14) “maga az Úr fog nektek jelet adni”, a gyermeknek pedig újnak és csodálatosnak kell lenni. Ha pedig egy fiatal lány vagy egy kislány szült volna, mint ahogyan a zsidók szerették volna, és nem egy szûz, milyen jelnek nevezhetnénk ezt, hiszen ez csupán az életkornak és nem a tisztaságnak a jelzése. És valóban a szüzet héberül a “Bethula” szó jelenti, de itt nem ezt használja a próféta, hanem helyette a “HAALMA” szóval él, amelyet a LXX kívül mindenki “serdülõ leányká”-nak fordít. Továbbá a “HAALMA” elõttük kétértelmõ szó volt, ugyanis egyaránt jelenthet fiatal leánykát és elrejtett leánykát is, tehát a “HAALMA” nem pusztán leányt vagy szüzet, hanem elrejtett és titkolt szüzet is jelenthet, akit a férfiak sohasem láttak, hanem a szülei nagy gonddal õrizték. Pun3 nyelven is, amelyrõl azt mondják, hogy a zsidó nyelvbõl ered, a szüzet magát nevezik “HAALMA”-nak. A mi nyelvünkön (latin) a szüzet “alma”-nak is lehet mondani, ugyanis a zsidók csaknem az összes nyelv szavaival éltek, és bármennyire is kutatok emlékezetemben, úgy gondolom, hogy sehol sem olvastam azt, hogy “HAALMA”-nak a házas nõt mondták volna, hanem csak olyan nõre mondták ezt, aki szûz volt, és nemcsak, hogy szûz volt, hanem ifjacska is volt. Ugyanis az is lehet, hogy a szûz öregecske. Ez a szûz leány éveiben járt, és nem olyan kislány volt, aki ne tudta volna megismerni a férjét.
	Hieronymus. Ahelyett, amit Máté evangélista mond, fogan a méhében, a próféta szövegében, mivel jövendölt, jelzi hogy ez a jövõben fog megtörténi, és így írja: foganni fog. Az evangélista, aki nem a jövõrõl, hanem az elmúlt dolgokról mondja el ezt a történetet, megváltoztatja a szóhasználatot, az accipiet helyett habebit-et mond, ugyanis aki birtokol valamit, az semmiképpen sem készül foganni. Azt mondja továbbá: Ime a szûz fogan a méhében és fiút szül. Leo Ad Flavianum (epist. 10,2). Bizonyára a Szentlélektõl fogant anyai méhében a szûz, aki sértetlen szüzességgel úgy szülte meg õt, ahogyan szüzességét megõrizve foganta õt. Augustinus in serm. 11 de Nativ. (15 de tempore). Aki érintésével összetört végtagokat tudott meggyógyítani másokban, mennyivel inkább kímélte születésével anyját, akit épnek talált. Ugyanis Jézus testének születésével nem csökken anyjának szépsége, és szüzessége inkább növekedett mint csökkent volna. Theodotus in serm. Ephesini Concilii. Minthogy Photinus csupán azt állítja, hogy pusztán ember volt aki született, és nem Isten születésérõl beszél, hanem azt föltételezi, hogy aki a hüvelybõl elõjön az ember, és különbözik az Istentõl. Mondja meg az most, hogyan lehetséges, hogy az emberi természet egy nõi hüvelyen át született meg, ugyanakkor megõrizte a hüvely szüzességét? Ugyanis egyetlen embernek az anyja sem marad szûz. De mivel testbõl született az Isten igéje, megõrizte szüzességét, megmutatva, hogy õ az Ige, ugyanis a mi szavunk sem rontja meg lelkünket, amikor megszületik, ugyanígy az Isten sem vette el a szüzességet, miután kiválasztotta az Igét a születésre.
	Majd így folytatódik: “És az õ nevét Emmánuelnek hivják” Chrysostomus In Matth. (hom. 5). A Szentírásnak az a szokása, hogy azokat a dolgokat, amelyek megtörténnek, azokat névként említi. Nincs ez másképpen akkor sem, amikor ezt mondja, hogy Emmánuelnek nevezik az õ nevét amin azt értjük, hogy az Isten az emberekkel van. Ezért mondja azt, hogy “hívni fogják”, nem pedig azt, hogy hívni fogod. Rabanus. Elõször a zsoltárt éneklõ angyalok, másodszor az igét hirdetõ apostolok a szent mártírok, majd pedig a hívõk. Hieronymus. Super Isaiam. A LXX és a három másik evangélista egyformán “hívni fogod”-nak fordítja, itt azonban ehelyett a hívni fogják áll, amely a héberben nincs meg, a CHARATIM ige ugyanis, amelyet mindannyian hívni fogsz-ként fordítanak, értelmezhetõ úgy is, hogy hívni fogja. õ az a szûz, aki foganni és hívni fogja Krisztust, õ nevezi Emmanuelnek, melyet úgy fordítanak, hogy velünk az Isten. Remigius. Azt a kérdést kell tehát feltennünk, hogy ki az, aki ezt a nevet így fordítja: a próféta, az evangélista, vagy más fordító? Azt is tudnunk kell, hogy a próféta nem fordította, a szent evangélistának pedig miért kellett volna lefordítania, hiszen héberül írt. Talán mivel ez az elnevezés homályos volt a zsidók számára, ezért kellett lefordítani. Mégis hihetõbb az, hogy valamely fordító értelmezte így, nehogy a latinul értõk számára e név értelme homályban maradjon. Ezzel a névvel a két lényeget, vagyis az isteni és az emberi lényeget, a mi Urunk Jézus Krisztus személyében ábrázolja. Mivel õ az idõk kezdete elõtt titokzatos módon született az Atya Istentõl, ugyanõ az idõk végén, a szûz anyától született Emmanuel, azaz velünk az Isten. Azért mondjuk velünk az Isten-nek, mivel ily módon lehet megérteni, hogy eggyé vált velünk, azaz szenvedõképessé, halandóvá, és a bûnt kivéve mindenben hasonló lett hozzánk az Isten. Mivel a mi törékenységünk lényegét vette magára, és a személyének egységben az õ isteni lényegével kapcsolta azt össze. Hieronymus Super Isaiam (lib. 3, in exp. cap. 7). Bár a zsidók úgy vélik, hogy ezt régebben Ezekiásról Ákáz fiáról prófétálták, mivel az õ uralkodása idején esett el Szamária, ezt azonban voltaképpen nem lehet bizonyítani. Ha Ákáz Joatam fia, aki Júda és Jeruzsálem fölött 16 évig uralkodott, akit fia Ezekiás követett az uralomban 23 éves korában és 29 évig uralkodott. Hogyan lehetséges, hogy azt a próféciát, amelyet Ákáz uralkodásának elsõ évében látott, azt Ezekiás fogantatására és születésére értelmezzük, hiszen amikor Ákáz uralkodni kezdett Ezekiás már 9 éves volt. Csak egy esetben lehetséges ez, ha Ezekiás uralmának 6. évétõl, Szamária elestétõl számítjuk gyerekkorát, nem az életkora hanem az uralkodási ideje szerint, ami még az ostobák számára is nyilvánvaló, hogy erõszakolt és sértõ dolog. Vannak köztünk is néhányan, akik hajlanak arra, hogy mivel Izajásnak két fia volt, Jasub és Emmanuel a prófétanõ feleségétõl született, akit az üdvözítõnk és Urunk elõképének tartunk. Ez azonban nagyon mesés, vagy lehet hogy hazugság, Petrus Alfonsus (In dialogo contra Iudeos). Nincs ugyanis arról tudomásunk, hogy abban az idõben egyetlen embert is Emmanuelnek neveztek volna. De a zsidók ellenvetik, hogy miként vonatkoztatható ez Krisztusra és Máriára, hiszen Ákáztól Máriáig, sok évszázad telt el. Jóllehet Ákázhoz beszélt a próféta, azonban mégsem csak hozzá, vagy az õ idejérõl szólott a prófécia. Azért hangzik ez így (Iz 7,13): “Halld Dávid háza” és nem úgy “Halld Ákáz!” Továbbá: “Maga az Úr fog jelet adni Nektek, hozzáteszi hogy õ maga, mintha azt hangsúlyozná, hogy ez nem más, vagyis ezt úgy lehet értelmezni, hogy maga az Úr lesz ez a jel. Azzal pedig, hogy többes számban mondja, hogy Nektek és nem hogy neked, azt jelzi, hogy nem Ákáz miatt, avagy nem csak hozzá szólt ez a prófécia. Hieronymus Super Izaiam (lib. 3, super haec verba). A következõképpen kell értenünk tehát, azt ahogyan Ákázhoz szólt. Az a fiú, aki Dávid házából való szûztõl fog születni, azt most hívják Emmanuelnek, azaz “velünk az Isten”-nek, mivel magukból az eseményekbõl, (minden valószínõség szerint ez a két ellenséges királytól való szabadulásra vonatkozik) válik nyilvánvalóvá, hogy veled lesz az Isten. Csak azután fogják Jézusnak azaz üdvözítõnek hívni, azért mert õ fogja üdvözíteni a teljes emberi nemzetséget. Hát ne csodálkozz Dávid háza, eme újdonság fölött, ha a szûz Istent fog szülni, akinek akkora a hatalma, hogy bár sokkal késõbb születik mégis megszabadít téged, ha segítségül hívod. Augustinus Contra Faustum (12,45.). Ki lenne olyan õrült, aki Manicheussal együtt azt mondaná, hogy gyengehitõ az, aki tanúság híján nem hisz Krisztusban, hiszen azt mondja az apostol (Róm 10,14): “Hogyan higgyenek azok, akik nem hallottak róla, és hogyan hallhassanak róla, akinek nem prédikálták”. Azonban ne ítéljék el és ne tartsák hazugságnak, amiket az apostolok híreszteltek, mert ezek azt bizonyítják, amit a próféták elõre megjövendöltek, jóllehet tanúskodnak errõl ugyan a csodák, mégis lennének olyanok, akik a mágusi hatalomnak tulajdonítanák ezeket, ha az õ elképzelésüket a prófétai tanúság nem gyõzné meg. Senki semmiféleképpen nem állíthatja azt, hogy a mágusi tudomány jóval Jézus születése elõtt, prófétákat állított volna, akik róla jövendöltek volna. (Conta Faustum 13,7): Ha egy pogány embernek azt mondjuk, “higgy Krisztusban, mivel az Isten”, azt válaszolja, hogy “miért higgyek”, majd a próféták tekintélyének elõhozására azt mondaná, hogy õnekik sem akar hinni, akkor a próféták hitelességét azzal bizonyítjuk be, hogy amit elõre megjövendöltek azok a dolgok be is következtek. Úgy vélem, nem marad rejtve elõtte, hogy a római királyok korában a keresztény hit mekkora üldöztetést szenvedett el; most lássa meg azt is, hogy ugyanezen föld királyai Krisztus uralmának alattvalóivá váltak, és neki szolgál minden nép, és mindezt megjövendölték már a próféták. Ezt hallván a próféták írásáról és látva azt, hogy ez az egész földön mindenütt beteljesedett, ez majd hitre indítja õt. Glossa. Az ilyenfajta tévedést zárja ki az evangélista, amikor azt mondja: hogy beteljesedjék az, amit az Úr a próféta szavával mondott. Mert más dolog az Isten eleve elrendelésébõl származó prófécia, amelynek mindenképpen be kell teljesednie, akár a mi közremõködésünk nélkül is, akár azáltal, hogy valamilyen módon együttmõködünk, ezért mondja azt, hogy: Íme hogy ezzel a prófécia bizonyosságát mutassa be. Más dolog az Isten elõzetes tudásából származó prófécia, melyhez a mi tevékenységünk is 
hozzájárul, és ha vele együtt mõködünk, jutalmul kapjuk a kegyelmet, de jogosan szenvedünk akkor, ha attól eltérünk; és megint más, ami nem az Isten elõretudásából származó, hanem emberi módon elõadott fenyegetés, mint az itt (Jónás 3,4): “Még negyven nap és Ninive elpusztul!”. Ezt úgy kell érteni, hogy ez csak abban az esetben történik meg, ha a Niniveiek nem térnek meg.

14.

	24 József erre fölébredve álmából úgy cselekedett, amint megparancsolta az Úr angyala. Magához vette feleségét Máriát, 25 de nem ismerte meg, míg a világra nem hozta elsõszülött fiát, akit Jézusnak nevezett.

	Remigius. Miután értesült róla, a halál helyébe visszatért az élet. Ádám, engedetlensége folytán ugyanis mindannyian elvesztünk, József engedelmessége miatt azonban kezdtünk visszatérni mindannyian a korábbi helyzetünkbe, ezekkel a szavakkal ugyanis az engedelmesség erényét ajánlja számunkra, amikor is azt mondja: József azonban fölkelvén álmából úgy tett, mint ahogyan az Úr angyala megparancsolta neki. Glossa. Nemcsak azt tette meg, amit az angyal parancsolt meg neki, hanem úgy is tette, ahogyan az angyal parancsolta neki. Bárkit is figyelmeztet az Isten, ne késlekedjen, keljen föl álmából és tegyen úgy, ahogyan parancsolták neki. Azt tette, amit parancsoltak neki: 	Elvette Máriát feleségül. Chrysostomus Super Matth. (Op.imperf. hom 1). Nem a házába fogadta be, hiszen még el sem küldte otthonról, hanem lelkébõl vetette ki õt korábban és most ismét lelkébe fogadta be õt. Remigius. Vagy esküvõt tartva vette õt feleségül, hogy feleségének nevezze, nem úgy, mintha elhálták volna a házasságot, mint ahogyan az következik, nem ismerte meg õt. Hieronymus Contra Helvidium. Helvidius azonban beleizzad a felesleges munkába, amikor úgy magyarázza, hogy a megismerés igét, inkább a testi egyesülésre kell érteni, mint a tudásra, mintha azt bárki is tagadná, vagy bármely okos ember valaha is gyanúba keveredett volna, hogy ezeket az ostobaságokat állította volna, amelyeket õ cáfolt. Ezután azt bizonygatja, hogy a “donec” illetve az “usque” határozók, amik meghatározott idõpontot jelölnek, melynek eljövetele után valami más következik be, amely eddig nem volt, mint ahogyan itt elmondja; Nem ismerte meg õt, amíg a fiát meg nem szülte. Azt állítja tehát, hogy a születése után nyilvánvalóan megismerte õt, és ezt a megismerést csak a fiának születése halasztotta el. S hogy ezt igazolja, a Szentírásból számtalan példát hord össze. Erre azt válaszoljuk, hogy; Nem ismerte meg és az “usque” vagy a “donec” vagyis az addig vagy a mígnem szó, a Szentírásban kettõs értelemben használatos. Azzal kapcsolatban, ami az írásokban áll, hogy nem ismerte meg, õ azt fejtegeti, hogy ezt a testi egyesülésre kell vonatkoztatni, amit senki sem von kétségbe, sõt gyakran vonatkoztatják ezt a tudásra is, amint ezt a következõ helyen olvashatjuk (Lk 2,43): “A gyermek Jézus Jeruzsálemben maradt és ezt nem ismerték fel az õ szülei”. Ugyanígy a “mígnem” szó is a Szentírásban nagyon gyakran jelöl egy bizonyos idõt, mint azt az evangélista is állítja, de gyakran jelent meghatározhatatlan idõt is (Iz 46,4) miként azt a következõkben is olvashatjuk: “Míg meg nem öregedtek addig is én vagyok.” Vajon eltávozott az Isten, miután õk megöregedtek? Így szól a Megváltó is az evangéliumban, (28,20) alatt: “Íme én veletek vagyok mindennap egészen a világ végéig.” Vajon a világ vége után eltávozik a tanítványaitól? Az apostol is így szól (1 Kor 10, 25): “Szükséges, hogy uralkodjék, addig míg az ellenségeit lába alá nem veti”. Vajon amikor az ellenségei már lába alatt lesznek már nem fog uralkodni? Értsék meg tehát, hogy ezeknek a dolgoknak az értelme akkor lenne bizonytalan, ha nem lenne leírva. A többi dolgot pedig a mi értelmezésünk szerint hagyja meg, úgy ahogyan ezt az evangélista mondta, és nagy botrány lenne ezt megváltoztatni, ti. hogy a férje nem ismerte meg õt egészen a szülésig, azért hogy sokkal inkább megérthessük azt, hogy a szülés után sem ismerte meg. Chrysostomus Super Matth (Op.imperf. hom 1). Hogyha valaki azt mondaná, “amíg õ élt, addig nem mondta ezt”, vajon ez azt jelentené, hogy a halála után beszélt? Ez nem lehetséges. Miként hihetõ az, hogy József a szülés elõtt nem ismerte meg Máriát, jóllehet nem tudott a misztérium méltóságáról, miután azonban ezt megismerte, hogy Mária az egyszülött Isten templomává vált, hogyan vehette volna ekkor már birtokba? De Eunomius követõi azt gondolják, ahogyan õk ezt merik állítani, úgy ezt József meg merte tenni, miként az õrült is azt gondolja, hogy senki sem normális. Hieronymus Contra Helvidium. A legnagyobb kérdés az, hogy vajon József miért tartóztatta meg magát, egészen a szülés napjáig? Erre mindenképp azt válaszolják: Mert hallotta, hogy az angyal azt mondja; “Mert belõle születik”. Aki annyira hisz álmának, hogy a feleségét nem meri megérinteni, aki miután hallotta a pásztorokat és látta a mágusokat és annyi csodát látott, az az Isten templomát, a Szentlélek székét, az Úristen anyját merné talán érinteni? Chrysostomus Super Matth. (Op. Imperf., hom 1.). Azt is lehet mondani, hogy a megismerés igéjét itt felismerésként kell értelemezni, ugyanis korábban valóban nem ismerte fel, hogy Mária milyen méltóságot birtokol, miután azonban szült, akkor már felismerte õt, mivel szebbé és méltóságosabbá vált, mint az egész világ, hiszen az, akit az egész világ nem kaphatott meg, azt méhének szõkös bölcsõjében egyedül õ foganta. Hilarius (in. hom.). Vagy, másként. A legszentebb szûz Máriát megdicsõülése miatt nem ismerhette meg József addig, amíg nem szült; mert hogyan ismerhette volna meg miközben az Úr dicsõségét méhében hordozta? Ha az Istennel beszélõ Mózes arca úgy megdicsõült, hogy Izrael fiai nem tudtak rá tekinteni, mennyivel inkább nem lehetett rátekinteni arra a Máriára, aki az Úr erejét hordozta méhében? Szülése után azonban József felismerte õt, ekkor már nem is gondolt arra, hogy érintse. Hieronymus In Matth. (c. 1). Ebból következõen amit mondottunk, hogy az õ elsõszülött fiát, néhányan helytelenül azt gyanítják, hogy, más fiai is voltak Máriának, hogy csak azt lehetne elsõszülöttnek nevezni, akinek testvérei is vannak. A Szentírásnak az a kifejezésmódja, hogy nem azt nevezik elsõszülöttnek, akinek testvérei vannak, hanem azt is, aki elõször született. Hieronymus Contra Helvidium. Ha másképpen nem beszélhetünk elsõszülöttrõl csak akkor, ha követik azt a testvérei, akkor nem beszélhettünk volna a papoknál elsõszülöttrõl egészen addig, míg nem született volna más is. Glossa. Vagy elsõszülöttnek lehet nevezni ugyanígy mindenkit, akit a kegyelem kiválaszt, de különösen az Atyaisten illetve Mária egyszülött fiát nevezzük így.
	Ezután az következik: “A nevét Jézusnak hívta”. A nyolcadik napon, amikor a körülmetélés történt, akkor kapott nevet. Remigius. Tudjuk, hogy ez a név igen ismert volt a szent atyák és Isten prófétái elõtt. Leginkább annak, aki azt mondta (Zsolt 118,81): “Repes a lelkem a te dicséretedben” és (Zsolt 12,6) “Fölemelem az én szívemet, hogy téged dicsérjelek”. Annak is, aki ezt mondta (Hab 3,18): “Felmagasztaltatom én az én Uramban Jézusomban”.