Aquinói Szent Tamás IV. Orbán pápához írt ajánló levele a Máté evangéliumához fûzött megjegyzések láncolata tárgyában

	Szentséges és Fõtisztelendõ Atyának, Isten kegyelmébõl IV. Orbán pápának, ajánlja a domonkos rendbõl való Aquinói Tamás testvér, alázatos tisztelettel, szentséged lábát csókolva.
	A bölcsesség forrása, az Isten egyszülött Igéje, a mennyben trónol, aki által az Atya a mindenséget bölcsen megalkotta és szépen elrendezte, az idõk végén testet akart ölteni, hogy a testi természet takarója alatt az emberi tekintet képes legyen szemlélni ragyogását, amelyet isteni méltóságának fenségében nem tudott megközelíteni. Kiárasztotta ugyanis sugarait, vagyis bölcsességének jeleit, minden teremtett mûvére; az emberek lelkébe pedig ajándékozó bõkezõsége szerint a saját képmását véste be nagyobb kiváltságként, amelyet még gondosabban kirajzolt azok szívében, akik õt szeretik.
	Mi az ember lelke az oly mérhetetlen teremtésben, hogy az isteni bölcsesség nyomait a tökéletességig megragadhatná? Még a bölcsesség fényét is, amely az emberekre áradt, beárnyékolta a bûn sötétsége és a világi foglalatosságok köde; sõt egyesek ostoba szíve annyira elhomályosult, hogy Isten dicsõségét hitvány bálványokra cserélték, és helytelen meggyõzõdésre jutva illetlenségeket cselekedtek. Ám az isteni bölcsesség, amely önmaga gyönyörûségére alkotta az embert, nem hagyta, hogy az ne részesüljön belõle, ezért teljesen egyesült az emberi természettel, és csodás módon magára vette azt, hogy a tévelygõ embert egészen visszatérítse magához. Elõször az apostolok fejedelme érdemelte ki, hogy a bölcsességnek a halandóság felhõjével elfedett ragyogását hite által megpillantsa, és azt állhatatosan, tévedés nélkül és teljesen megvallja, amikor azt mondotta: - Te vagy Krisztus az élõ Isten fia (Mt 16,16). - Ó, boldog hitvallás, amit nem a test és vér, hanem a mennyei Atya nyilatkoztat ki! Ez a hitvallás alapozza meg a földön az egyházat, nyitja meg az égbe vezetõ utat, érdemeli ki a bûnök bocsánatát, és vele szemben még a pokol kapui is erõtlenek.
	Eme hitnek és hitvallásnak törvényes örököse, legszentségesebb Atya, kegyes buzgalommal õrködjék elméd, hogy ennek a nagy bölcsességnek fénye árassza el a hívek szívét, és cáfolja meg az eretnekek õrültségeit, amiket méltán jelképeznek a pokol kapui. Bizony, ha Platón véleménye szerint boldog az a köztársaság, amely elérte, hogy vezetõi törekednek a bölcsességre, habár csak arra a bölcsességre, amelyet az emberi ész gyöngesége legtöbbször tévelygésekkel szennyezett be, mennyivel inkább boldognak lehet tartani a te vezetésed alatt álló keresztény népet, ahol oly nagy körültekintéssel fordítotok gondot arra a legkiválóbb bölcsességre, amelyet az emberi testet öltött isteni bölcsesség egyrészt szavaival tanított, másrészt tetteivel igazolt. Ettõl a körültekintõ buzgalomtól vezettetve úgy tetszett Szentségednek, hogy rám bízza Máté evangéliumának kifejtését - amelyet tehetségem szerint elvégezve, gondosan összeválogattam a különbözõ doktorok könyveibõl - az említett evangélium folyamatos magyarázatát, mégpedig úgy, hogy a megjelölt szerzõk szavaihoz keveset tettem hozzá, leginkább a Glosszákból, s hogy ezeket a doktorok szavaitól elkülöníthessük, mindig a Glossza címszóval jelöltem õket. Ám a szent doktorok szavaival kapcsolatban is az a törekvés vezetett, hogy feltüntessem minden egyes szerzõ nevét, valamint azt is, hogy mely könyvek tartalmazzák a felhasznált tanúbizonyságokat, azzal a kivétellel, hogy az éppen magyarázott helyekre vonatkozó könyveket és magyarázatokat nem kellett külön megjelölni. Például ha valahol Jeromos neve található, könyve címének említése nélkül, akkor ezen azt a könyvét kell érteni, amely Máté evangéliumáról szól. Ugyanígy jártunk el más helyek esetében is kivéve azokat, amelyek Khrüszosztomosz Mátéhoz írt kommentárjából valók, ahol a címben fel kell tüntetni “Super Mattheum”, hogy így megkülönböztessük ezeket más idézetektõl, amelyeket homiliás könyvébõl vettünk. A szentek tanúbizonyságainak átvételekor azonban többnyire szükséges volt azokból valamit kihagyni, hogy elkerüljük a terjengõsséget és világossá tegyük értelmüket, vagy a fejtegetésnek megfelelõen meg kellett változtatnunk a szavak sorrendjét. Olykor értelmezést is adtam, szavakat elhagytam, különösen Khrüszosztomosz homiliás könyvébõl, mivel a fordítás hibás.
	Ebben a munkában az a törekvés vezetett, hogy ne csupán a betû szerinti, hanem a misztikus értelmet is megragadjam; eközben a tévedéseket is lerontsam, és megerõsítsem az egyetemes hit igazságát. Munkám szükségesnek látszott, mivel az evangélium különösen ránk hagyományozza az egyetemes hit lényegét és az egész keresztény élet szabályát. Senki se tartsa tehát terjengõsnek a jelen mûvet. Lehetetlen volt ugyanis, hogy a rövidség teljes megõrzése mellett mindezeket csonkítás nélkül nyomon kövessem és annyi szentnek a véleményét kifejtsem.
	Fogadja tehát Szentséged ezt a mûvet, hogy ítéleted bírálja meg és javítsa ki azt, mint a te gondosságod és az én engedelmességem gyümölcsét, hogy amint Tõled származott a parancs, Neked maradjon a végsõ megítélés is, és így a folyók visszatérjenek forrásukhoz, ahonnan elindultak.

Bevezetés

Magas hegyre menj föl,	
te, aki örömhírt hirdetsz Sionnak; 	
emeld föl erõvel hangodat,	
aki örömhírt hirdetsz Jeruzsálemnek!	
Emeld föl, ne félj!	
Mondd Júda városainak:	
Íme a ti Istenetek!	
Íme az Úristen hatalommal érkezik,	
és karja uralkodik,	
íme, jutalma vele van.
	
(Iz 40, 9-10)	

	Az evangélium nyilvános elõhírnöke, Izajás próféta, az evangéliumi tanítás magasztosságát, elnevezését és anyagát röviden összefoglalva az Úr személye által buzdítja az evangélium tanítóját: Menj fel a magas hegyre, te stb. Kezdjük hát az evangélium elnevezésével. Augustinus Contra Faustum (3,2). Az evangélium megnevezés latinul jó hírt vagy jó híradást jelent. Ezt mindig mondhatjuk, valahányszor valami jót hirdetnek, sajátos értelemben azonban ez a szó az Üdvözítõ hírüladását foglalja magába. Hiszen sajátos értelemben az Úr Jézus Krisztus születésének, tetteinek, szavainak és szenvedéseinek elbeszélõit nevezzük evangélistáknak. Chrysostomus Super Matth. (hom.1.). Mi hasonlítható ugyanis ezen jó hírekhez? Isten a földön, az ember az égben, Isten barátsága a mi természetünk iránt megvalósult, megszûnt a hosszú harc, az ördög megzavarodott, a halál megsemmisült, a paradicsom feltárult. Mindezeket mi méltatlanságunk ellenére és szívességbõl kaptuk, nem azért mert megdolgoztunk érte, hanem mivel az Isten szeretett bennünket. Augustinus De vera religione (c. 16). Isten, ki a lelkeket mindenféle módon gyógyítja, az idõk alkalmassága szerint, amelyeket csodálatos bölcsessége elrendel, semmiképpen sem gondoskodhatott volna kedvezõbben az emberi nemrõl, minthogy egyetlen Fia, aki egylényegû az Atyával és éppen úgy örök, méltóztatott teljesen magára venni az emberséget, és az Ige testté lett és köztünk lakozott (Jn 1,14). Így ugyanis azzal mutatta meg, hogy az emberi természetnek milyen kiemelt helye van a teremtmények között, hogy az embereknek valóságos emberi formában jelent meg. Augustinus in sermone 9 de Nativitate. Végül az Isten emberré lett, hogy az ember Istenné legyen.
	A próféta tehát errõl a jó hírrõl jelentette elõre, hogy hirdetni kell, amikor azt mondja, Íme, a ti Istenetek! Leo Ad Flavianum (epist. 10,3.). Az a kiüresedés, amellyel a láthatatlan magát láthatóvá tette, és a mindenség teremtõ Ura egy akart lenni a halandók közül, a könyörületesség lehajlása volt, nem hatalmának elhagyása. Glossa. Nehogy azt higgyék, hogy Isten úgy jelenik meg, hogy hatalma valami csorbát szenved, a próféta hozzáfûzi: Íme, az Úr hatalommal érkezik. Augustinus De doctrina christiana (1,10). Nem térben érkezik, hanem romlandó testben jelenik meg a halandóknak. Leo in serm. 19 de Passione Domini. Az Isten kimondhatatlan hatalmából történt, hogy míg az igaz Isten szenvedni tudó testben van, addig az emberre a gyalázat által áradjon a dicsõség, a szenvedés által a romolhatatlanság és a halál által pedig az élet. Augustinus De peccatorum meritis (1,30). Miután bûntelenül ontották ki vérét, minden bûnünk adósságlevele megsemmisült, mellyel a Sátán korábban az embereket fogva tartotta.
	Glossa. Mivel tehát a szenvedõ Krisztus ereje által az emberek a bûntõl megszabadultak, és Isten szolgái lettek; következik: Karja uralkodni fog. Leo Papa, in serm. 10 de Passione. Krisztus számunkra az egyetlen menedék, hogy a szenvedésre képes természetben ne maradjon a halál állapota, amelyet a szenvedni képtelen természet befogadott; és az által, ami halhatatlan volt, képes legyen feltámadni az, ami meghalt.
	Glossa. Így Krisztusban nyílik meg elõttünk a halhatatlanság dicsõ kapuja, ezért következik: jutalma vele van. Errõl beszél õ maga is (Mt 5,12). A ti jutalmatok bõséges lesz a menyben. Augustinus Contra Faustum (4,2). Az örök életnek és a mennyek országának ígérete ugyanis az Újszövetséghez tartozik, míg az evilági ígéreteket az Ószövetség tartalmazza.
	Glossa. Így tehát Krisztusról négy dolgot hagy ránk az evangélium tanítása: a magára vevõ Istenséget, aki magára vette az emberséget, a halált, amely által a szolgaságból kiszabadulunk; és a feltámadást, amely által a dicsõséges élet kapuja nyílik meg számunkra; ezeket Ezekiel könyvében (1,5-14) a négy élõlényt jelképezi. Gregorius Super Ezech. (hom. 4). Isten egyszülött fia ugyanis valóban emberré lett; megváltásunkért föláldozva magát méltóztatott meghalni, mint borjú; maga erejébõl támadt föl, mint oroszlán és fölszállva az égbe emelkedett, mint sas. Glossa. Menybemenetelével nyilvánvalóan megmutatta istenségét. Az emberen tehát Mátét értjük, mivel fõképpen Krisztus emberségénél idõzik; az oroszlánon Márkot, mivel a feltámadásról beszél; a borjún Lukácsot, mivel a papi méltóságról beszél; a sason Jánost, aki az istenség szentségét írja le. Ambrosius Super Lucam (in praefatione in Lucam, parum ante finem). Találó, hogy mivel Máté evangéliumát morális beállítottságúnak mondjuk, ezt az elképzelést bocsátja elõre: az erkölcsük ugyanis sajátosan emberiek. Az oroszlán szimbólumát Márknak tulajdonítjuk, mivel õ a jézusi istenség hatalmának kinyilvánításával kezdte elbeszélését, amikor azt mondta: Kezdõdik Jézus Krisztusnak, Isten Fiának evangéliuma. Jánosnak pedig a sas szimbólumát tulajdonítjuk, mivel hogy a föltámadás isteni csodáját fejezte ki. Gregorius Super Ezech. (hom. 4). Mindegyik könyv evangéliumi bevezetõje ezeket tanúsítja: mivel az emberi leszármazással kezdte, Mátét joggal jelképezi az ember, mivel a pusztába kiáltó szóval kezdte, Márkot joggal jelképezi az oroszlán, mivel az áldozattal kezdte, Lukácsot helyesen jelképezi a borjú, és mivel az Ige istenségével kezdte, Jánost méltán jelképezi a sas.
	Augustinus De cons. evang. (1,6). Máté Krisztus királyi személyiségére helyezte a hangsúlyt, az oroszlán jelképezi õt, Lukácsot pedig a borjú a papi áldozat miatt; Márkot viszont, aki sem a királyi, sem a papi leszármazást nem akarta elbeszélni, ugyanakkor mégis az emberi dolgokkal foglalkozik, az ember jelképezi. Ez a három élõlény, az oroszlán, az ember és a borjú, a földön jár, ezért a három evangélista leginkább azzal foglalkozott, amit Jézus testben tett. János azonban úgy szárnyal, mint a sas, és szívének éles látásával a változhatatlan igazság fényét szemléli. Ebbõl megérthetjük, hogy a három evangélista a tevékeny életre figyelt, János azonban a kontemplatív életre. A görög atyák viszont az emberen Mátét értik, mivel õ az Úr családfáját testi leszármazása szerint írta le, az oroszlánon pedig Jánost értik, mivel ahogyan az oroszlán üvöltésével minden állatban félelmet kelt, úgy keltett János is félelmet minden eretnekben; a borjú alatt Lukácsot értették, mivel a borjú a papság áldozati állata és õ mindig a templomról és a papságról beszélt; továbbá a sason Márkot értették, mivel a sas a szent iratokban a Szentlelket szokta jelképezni, aki a próféták szájával szólt, és Márk is a prófétai tanúságtétellel kezdte.
	Hieronymus Super Matth. (in prologo ad Eusebium). Az evangélisták számáról pedig tudnunk kell, hogy többen voltak, akik evangéliumokat írtak, miként errõl Lukács evangélista is tanúskodik - (1,1) Mivel sokan megkísérelték elmondani stb., - és mint a mostanáig fennmaradt emlékek is igazolják, amelyeket különbözõ szerzõk adtak ki, és hogy különbözõ eretnekségek kiindulópontjai voltak: az Egyiptomiak szerinti evangélium, a Tamás, Mátyás és Bertalan szerinti evangélium, a Tizenkét apostol evangéliuma, valamint Baszilideszé, Apellészé, és a többieké, kiknek fölsorolása nagyon hosszú lenne. Az egyháznak azonban, amely az Úr szava szerint sziklán alapszik és amely a paradicsomhoz hasonlóan négy folyót bocsát ki, négy gyûrûje és sarka van, amelyek segítségével mozgatható rudakon hozzák, mint a szövetség ládáját és az Úr törvényének õrét. Augustinus De cons. evang. (1,2). Vagy: mivel a földkerekségnek is négy része van, amelynek egészén elterjed Krisztus egyháza.
	Más volt a sorrendjük a megismerésben és az igehirdetésben, és más az írásban. A megismerésben és igehirdetésben azok voltak az elsõk, akik követték a testben jelenlévõ Urat, hallgatták tanítását, és látták tetteit, és az Úr maga küldte õket evangéliumot hirdetni. Az evangélium leírásában azonban, amirõl azt kell gondolnunk, hogy isteni rendelésre történt, ketten foglalták el az elsõ és az utolsó helyet azok közül, akiket az Úr szenvedése elõtt kiválasztott. Az elsõt Máté, az utolsót János, hogy a fennmaradó kettõt, akik nem tartoztak közéjük, de mégis az általuk szóló Krisztust követték, mint fiakat átölelve és így középre állítva, mindkét oldalról erõsítsék. Remigius. Máté Judeában írt Caius Caligula császársága idején; Márk, Rabanus szerint, Itáliában, Rómában, Nero vagy Claudius idején; Lukács pedig Akhaiában Boiótia területén, Teofil kérésére; és János a kisázsiai Efezusban Nerva császár idejében. Beda. Bár négy evangélista van, mégsem négy evangéliumot adtak ki, hanem a négy könyvben egyet, amely megfelel az igazságnak. Amint ugyanis két vers, amelynek teljesen ugyanaz a tárgya, a versmérték és a szavak különbözõségét tekintve két vers, mégis ugyanazt a gondolatot tartalmazza; az evangélisták könyvei is, bár négy van belõlük, mégis egyetlen evangéliumot tartalmaznak, mivel egyetlen tanítást adnak az egyetemes hitrõl. Chrysostomus Super Matth. (hom.1). Elég lett volna pedig, hogy egyetlen evangélista mondjon el mindent, de mivel négyen beszélnek el mindent egybehangzóan, holott nem jöttek össze ugyanabban az idõben és ugyanazon a helyen, s nem is beszéltek egymással, így ez lesz az igazság legfõbb bizonyítéka. Az a tény is, hogy néhány kisebb dologban látszólag eltérnek, a legnagyobb jele az igazságnak; ha ugyanis mindenben megegyeznének, még azt hinnék az ellenségeink, hogy valamilyen emberi akaratból létrejött megegyezés alapján írták, amit írtak. Mindenesetre a fõ dolgokban, amelyek az élet alakítására és a hit hirdetésére vonatkoznak, a legkisebb mértékben sem különböznek. Ha pedig a csodák esetében az egyik ezeket, a másik viszont azokat mondta el, ez ne zavarjon téged. Ha ugyanis egyikük minden csodát elmondott volna, akkor az összes többi fölösleges lenne, ha viszont mindannyian teljesen különbözõket mondtak volna, akkor nem volna igazolható az egybehangzás; ha pedig az idõk vagy módok tekintetében valamit különbözõképpen adnak hírül, ez semmiképpen sem cáfolja a mondottak igazságát, mint ahogyan azt alább bemutatjuk. Augustinus De cons. evang. (1,2). Jóllehet úgy tûnik, mindegyiküknek van saját elbeszélési sorrendje, mégsem találjuk egyiküket sem olyannak, mint aki úgy akart volna írni, hogy nem vett tudomást a másikról, aki õt idõben megelõzte, vagy mint ismeretlent mellõzte volna, amit a másik tudvalevõleg megírt; hanem ahogy ki-ki a sugallatot kapta, saját munkájában kerülte a többivel való felesleges egyezéseket. 
	Glossa Az evangéliumi tanítás magasztossága pedig mindenekelõtt annak kiemelkedõ tekintélyén alapszik. Augustinus De cons. evang. (1,1). Mert minden isteni tekintély közül, mellyel a szent iratok rendelkeznek, méltán emelkedik ki az evangélium, amelynek elsõ hirdetõi az apostolok voltak, akik az Úr Jézus Krisztust, a mi Üdvözítõnket testi valóságában is látták, akik közül egyesek, azaz Máté és János, a róla leírtakat is, amiket lejegyzendõnek tartottak, egy-egy könyvben kiadták. És nehogy valaki azt gondolja, hogy ami az evangélium megértését és hirdetését illeti, különbség van aközött, hogy vajon azok hirdetik-e, akik az itt testi valóságában jelenlévõ Urat követték, vagy mások, akik a tõlük megtudott dolgokat hõségesen elhitték. Az isteni gondviselés a Szentlélek által gondoskodott arról, hogy néhányan, akik az elsõ apostolokat követték, ne csak az evangélium hirdetésére, hanem leírására is tekintélyt kapjanak. Glossa. És így nyilvánvaló, hogy az evangélium tekintélyének magasztossága Krisztustól függ, és erre utal a próféta elõre bocsájtott szava, amikor azt mondja: Menj fel a magas hegyre, te! A magas hegy ugyanis Krisztus, akirõl ugyanaz az Izajás mondja (2,2): A végsõ napokban az Úr házat készít a magas hegyek csúcsán, azaz minden szent fölött, akiket Krisztusról, a hegyrõl, hegynek neveznek, mert mindannyian az õ teljességébõl merítettünk (Jn 1,16). Helyesen mondja Máténak: Menj fel a magas hegyre, te, mert ahogy elõbb mondtuk, õ maga személyesen látta Krisztus tetteit és hallgatta a tanítását. Augustinus De quaest. evang. (1,7). Azt pedig meg kell tárgyalni, ami némelyeket foglalkoztat, hogy miért nem írt az Úr maga semmit, és így miért kell másoknak hinni, akik róla írtak. Ám semmiképp sem mondhatjuk, hogy õ maga nem írt, mivel testének tagjai azt dolgozták ki, amit a fõ diktálásából megismertek. Megparancsolta ugyanis nekik, hogy írják meg amit tetteirõl és szavairól velük olvastatni akart, mintha saját kezével írta volna.
	Glossa. Másodszor az evangéliumi tanítás az erõ magasztosságával is rendelkezik, ezért mondja az apostol (Róm 1,16), hogy az evangélium Isten ereje minden benne hívõ üdvösségére. Emeld föl erõsen hangodat, - s ezzel, a hang felemelésében az evangéliumi tanítás módját is megjelöli, amely tisztán érthetõvé teszi a tanítást. Augustinus Ad Volusianum (epist. 3). Az a mód ugyanis ahogyan a Szentírás egybeszövõdik, mindenki számára hozzáférhetõ, de kevesek számára átjárható; amit nyíltan tartalmaz, azt bizalmas barátként, kendõzés nélkül mondja el tudatlanok és tudósok szívének; amit pedig a misztériumokban rejt el, azt sem fennhéjázó ékesszólással vezeti elõ, hogy ettõl a kissé lassú és mûveletlen elme ne merészeljen közelíteni hozzá, mint szegény a gazdaghoz; hanem alázatos szóval hív mindenkit, akit nem csak nyilvánvaló dolgokkal táplál, hanem a titkos igazsággal is nevel, s így tesz mind a nyílt, mind a rejtett dolgokban. Nehogy azonban a feltárt dolgok unalmassá váljanak, ugyanazok újból feltárva kívánatossá lesznek, a kívánt dolgok valamiképpen megújulnak, a megújultak gyönyörûséggel bevésõdnek. Ezek a gonoszokat üdvösen helyes útra terelik, a kicsinyeket táplálják, a nagylelket pedig gyönyörködtetik.
	Glossa. Minthogy azonban a felemelt hang messzebb hallatszik, a hang felemelése jelentheti az evangéliumi tanítás közzétételét, mivel a parancs nem úgy szól, hogy csak egyetlen nemzetnek kell hirdetni, hanem az összes nemzetnek. Hirdessétek az evangéliumot - mondja az Úr (Mk 16,15) - minden teremtménynek. Gregorius In Evang. (hom. 29). A minden teremtmény megnevezés ugyanis a nemzetek fajait jelölheti.
	Glossa. Harmadszor az evangéliumi tanítás a szabadság fölségével rendelkezik. Augustinus Contra adversarium legis et proph. (17). Az Ószövetségben ugyanis a földi javak ígérete és a csapások fenyegetése miatt a földi Jeruzsálem szolgákat szül, az Újszövetségben viszont a hit szeretetet eredményez, amelyben a törvény beteljesedhet, nem annyira a büntetéstõl való félelembõl, mint inkább az igazság szeretetébõl, és így az örök Jeruzsálem szabadokat szül. Glossa. Ezért az evangéliumi tanításnak ezt a magasztosságát is jelzi a próféta, amikor így szól: Emeld föl, és ne félj!
	Most még azt kell megvizsgálnunk, hogy kiknek és miért írták ezt az evangéliumot. Hieronymus Super Matth. (in prologo ad Eusebium). Máté ugyanis az evangéliumot Judeában adta ki héber nyelven, leginkább azok miatt, akik Jeruzsálemben a zsidók közül megtértek. Amikor ugyanis elõször Júdeában hirdette az evangéliumot, és át akart menni a pogányokhoz, elsõként írta le az evangéliumot héberül, emlékezetül hátrahagyva a testvéreknek, akiktõl elment. Mert ahogyan szükséges volt a hit megerõsítésére hirdetni az evangéliumot, ugyanúgy szükséges volt az eretnekek ellen le is írni. Chrysostomus Super Matth. (in prologo). Elbeszélésének anyagát Máté a következõ sorrendben adta elõ: elõször a születést, azután a megkeresztelkedést, harmadszor a megkísértést, negyedszer a tanítást, ötödször a csodákat, hatodszor a szenvedést, hetedszer a feltámadást és a menybemenetelt. Nem csupán a Krisztusról szóló történetet akarta ezzel elénk tárni, hanem az evangéliumi életmódot is tanítani akarta, mivel az, hogy a szülõktõl megszületünk, nem jelent semmit, ha a víz és a Lélek által nem születtünk újjá Istentõl. A keresztség után pedig szükséges ellenállni az ördögnek. Ezután mintegy legyõzve minden kísértést, az ember alkalmassá válik a tanításra; ha pap, tanítson, és a tanítást jó életével mintegy csodatettekkel ajánlja; ha laikus, tetteivel tanítsa a hitet. Ezután el kell távozzunk a világnak ebbõl a küzdõterébõl, és akkor már csak az van hátra, hogy a kísértések feletti gyõzelmet a feltámadás jutalma és dicsõsége kövesse.
	Glossa. Az elõzõekbõl tehát nyilvánvaló az evangélium elnevezése, az evangéliumi tanítás anyaga, az evangélium íróinak alakja, száma, ideje, nyelve, különbsége, rendje, valamint az evangéliumi tanítás magasztossága, továbbá az is, hogy ez az evangélium kiknek íródott, valamint a felépítése is.