IV. A beszédek második része (15,1 – 16,33)

1. A szőlőtő és a szőlővesszők (15,1-8)

15,	1		»Én vagyok az igazi szőlőtő,	
			és az én Atyám a szőlőműves.	
	2	a	Minden vesszőt, amely bennem nem terem gyümölcsöt,	
			eltávolít,	
		b	és minden olyat, amely gyümölcsöt terem,	
			megtisztít,	
			hogy több gyümölcsöt teremjen.	
	3		Ti már tiszták vagytok az ige által,	
			amelyet szóltam nektek.	
	4		Maradjatok énbennem, és én tibennetek!	
			Ahogyan a szőlővessző nem teremhet gyümölcsöt magától,	
			ha nem marad a szőlőtőn,	
			úgy ti sem,	
			ha nem maradtok énbennem.	
	5		Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők.	
			Aki bennem marad, és én őbenne,	
			az terem sok gyümölcsöt;	
			nélkülem ugyanis	
			egyáltalán nem tehettek semmit.	
	6		Ha valaki nem marad énbennem,	
			kivetik, mint a szőlővesszőt, és elszárad;	
			majd összegyűjtik, tűzre vetik és elégetik.	
	7		Ha bennem maradtok,	
			és szavaim bennetek maradnak,	
			kérjetek, amit csak akartok,	
			és megadatik nektek.	
	8		Azáltal dicsőül meg Atyám,	
			hogy sok gyümölcsöt hoztok,	
			és tanítványaimmá váltok.«	

A. Szövegkritikai szempontból semmi sem indokolja, hogy a szöveget jelenlegi formájában ne a 14,31 folytatásának tekintsük. A 15-17. fejezetek a 6. és a 21. fejezethez hasonlóan a János-evangélium végleges, hiteles formájához, vagy ha úgy tetszik, »hivatalos kiadásához« tartoznak.
Az első nyolc vers szövegváltozatainak eltérései a részleteket illetően is jelentéktelenek. Csupán az 5. versben próbáltuk a P75 és a Codex Vaticanus (B) oude hen olvasatát így visszaadni: »egyáltalán nem«. – A hé ampelosz kifejezés elsősorban a szőlőtőt jelenti a gyökerekkel, a törzzsel, a szőlővesszőkkel, a levelekkel és a gyümölcsökkel együtt, de utalhat a szőlőhegyre (Jel 14,18-tól), vagy pedig a növény fás részére is. Legalábbis az 5. versben az utóbbi értelemben szerepel a szó. Az egész Újszövetségben csak a János-evangélium 15. fejezetében előforduló kléma kifejezésen azokat a zöld sarjhajtásokat kell értenünk, amelyek minden évben újonnan jelennek meg a növény farészén. Palesztinában kedvező körülmények között ezek 5-6 méter hosszúságúra is megnőnek. Télre e hajtásokat teljesen, egészen a talajban lévő tőig visszavágják. Virágokat, majd ezekből gyümölcsöket csak ezek az egyesztendős szőlővesszők hoznak. – A szőlőtő az »igazi« (aléthinosz) jelzőt kapja. Az 1,9-re (a világba jövő »igazi világosság«-ra) vetett pillantás mutatja, hogy ez az »igazi« világosság nem azonos a földi, fizikai fénnyel, hanem inkább szellemi valóságra utal. Ezért a szóban forgó kijelentést így is érthetnénk: »én vagyok az ideális szőlőtő«. – Az 1. versben szereplő Atya általában a vincellér nevet szokta kapni, de ezt külön szó, az ampelourgosz (Lk 13,7) jelöli. Júdea hegyvidéki lankáin alig akadtak monokultúrák. A szőlőskertek közé kicsiny árpa- és adott esetben fügefaültetvények is beékelődtek (vö. Lk 13,6). Az első versben szereplő szőlőműves kifejezés görög megfelelője a geórgosz, amely a gé (föld) és az ergon (mű) szavak összetétele (György keresztnevünk is ebből az összetételből származik). – A 2. versben arról van szó, hogy a szőlőműves »eltávolít« (airei) minden olyan vesszőt, amely nem hoz virágkezdeményt, illetve gyümölcsöt. A versben hiába keressük a »lemetsz« kifejezést. Abban az időben ugyanis nem voltak metszőollók. Ezek helyett sarló alakú »szüretelő késeket« használtak, amelyekkel a szőlővesszőket levágták (vö. a Jel 14,17-19-ben szereplő drepanon szóval). – Nemcsak a 8. vers, hanem több más szöveg megértése szempontjából is fontos tudatosítanunk, hogy az »és« (kai) kifejezés az »azaz«, a »pontosabban mondva« vagy az »illetve« jelentéssel is rendelkezhet. A tanítvánnyá levés tehát a gyümölcshozásban áll (a »kai« kötőszó ilyen értelmű használatát illetően ld. például a Jn 17,3 és 18,35 verseit).
B. A kivetés és az elégetés (6. v.) szó a szinoptikusok hasonló kifejezéseire emlékeztet (vö. Mt 3,10; 13,40 stb.). A kép többi része azonban legfeljebb néhány ószövetségi szöveggel (Iz 5,1-7; Jer 2,21 vagy Zsolt 80,9-20) mutat rokon vonásokat. A perikopa a Jánosra jellemző »képes beszéd« keretében fogalmazódik meg. A példázatban mindaz, amit először realisztikusan lehet értelmezni, átvitt értelmet is kap (»egy magvető kiment ...«). Az allegóriát akkor fogjuk fel jól, ha szövegét kezdettől fogva átvitt értelemben (például: az égből menyasszonyként leszálló Jeruzsálem) vesszük. A képes beszédben a képszerű kifejezések (szőlőtő, szőlővesszők) és a közvetlen beszéd szavai (»az ige ... amelyet szóltam nektek« vagy »tanítványaimmá«) váltják egymást.
C. Az »igazi szőlőtőről« szóló tanítás nagyszabású egyháztan. Megjelenik benne a szőlőskertté növekvő szőlőtő (vö. Zsolt 80,9-20) képe: ez a kert az Egyiptomból kihozott és az ígéret földjébe ültetett Isten népe, amely vesszőit már messzire növesztette, a (Földközi-) tengertől a folyamig (az Eufráteszig). A szőlőtövek azonban vadon burjánozva nem hoznak termést, hanem csak akkor, ha megnyesik őket. A 2a vers mondanivalója világos: a virágkezdeményt nem mutató szőlővesszőket már az első nyesésnél eltávolítják. Amikor pedig a virágok alapján felismerhetővé válnak az első fürtsarjak, következik a második nyesés: a szőlővesszők külső részét, amelyen csak levelek és indák találhatók, levágják, hogy ezáltal az erőt adó nedvek kizárólag a gyümölcsbe hatoljanak, és azok zamatossá váljanak. (Itt éppenséggel a szentek szenvedéseire is gondolhatunk.) A tanítványok már »tiszták«: Jézus nyíltan beszélt nekik a rájuk váró keresztről, ők pedig igent mondtak erre. Így a 4. versben az a követelmény fogalmazódik meg, hogy maradjanak kapcsolatban Krisztussal. Ez a részlet nem a szőlőtőn függő fürt képét állítja elénk, hanem a szőlővesszőét, amely életnedvét a földből alig kilátszó tőtől nyeri. Az 5. versben említett szőlőtőből gyakorlatilag csak a vesszők láthatók. Ezek növekszenek, virágoznak, és ezek termik a gyümölcsöt. A tőről levágott vesszőket természetesen legfeljebb tűzrevalóként lehet felhasználni.
A 7. vers szerint a gyökértőből nyert életnedv egészen új lehetőséget biztosít kéréseink megfogalmazására. Egy ilyesfajta és Jézus korábbi példáját követő kérésről tudósít az ApCsel 9,40: »Péter pedig kiküldött mindenkit, letérdelt és imádkozott ...« (vö. Mk 5,40-től). A 8. versben említett sok gyümölcs azonban bizonyára nem a csodatettekre utal, hanem az önzetlen szeretetre, amint erről a 15,9-től kezdődő versek is árulkodnak.
D. A Szentírás különféle képekkel ábrázolja az egyházat: Isten háza, a pusztában lévő nyáj, a Szentlélek temploma és Krisztus teste. Az utóbbi képet például előszeretettel használja Pál az 1Kor 12,27-ben. Ennek a képnek hátterében az a gondolat húzódik meg, hogy a tagok fentről, a fejtől kapják az utasításokat. Krisztus az ő egyházának feje (Ef 1,22).
Teljesen más egyháztan jut kifejeződésre a szőlőtőről szóló képes beszédben. Itt az erőteljes tő, amelynek erejéből és nedvéből bontakozik ki minden, a külső szemlélők számára alig látható. Ők csak a vesszőket látják, amelyek sok szőlőfürtöt hordoznak. Mi, a szőlővesszők vagyunk a szőlőskert látható része, és Krisztus rajtunk keresztül tevékenykedik manapság is.

2. Gyümölcshozás a szeretetben (15,9-17)

15,	9		»Ahogyan engem szeretett az Atya,	
			úgy szeretlek én is titeket.	
			Maradjatok meg az én szeretetemben!	
	10		Ha parancsolataimat megtartjátok,	
			megmaradtok szeretetemben,	
			ahogy én is megtartottam Atyám parancsait,	
			és megmaradok szeretetében.	
	11	a	Ezeket mondtam nektek,	
			hogy örömöm bennetek legyen,	
		b	és örömötök teljessé legyen.	
	12		Ez az én parancsom:	
			szeressétek egymást,	
			ahogyan (illetve: mivel) én szerettelek titeket.	
	13		Nagyobb szeretete senkinek sincs, mint annak,	
			aki életét kockáztatja barátaiért.	
	14		Ti barátaim vagytok,	
			ha megteszitek, amit parancsolok nektek.	
	15		Többé nem mondalak titeket szolgáknak;	
			mert a szolga nem tudja,	
			mit tesz az ura.	
			Inkább barátaimnak mondalak titeket;	
			mert mindent, amit Atyámtól hallottam,	
			közöltem veletek.	
	16		Nem ti választottatok ki engem,	
			hanem én választottalak ki,	
			és rendeltelek titeket arra,	
			hogy elmenjetek és gyümölcsöt teremjetek,	
			és gyümölcsötök megmaradjon,	
			hogy bármit kértek az Atyától az én nevemben,	
			megadja nektek.	
	17		Ezt hagyom rátok:	
			szeressétek egymást!«	

A. A szövegkritikai szempontból jó hagyományú perikopával kapcsolatban csak lényegtelen változatokat találunk.
A »szeretetemben« (en té agapé té emé) kifejezésnek (9. v.) filológiailag ez az értelme: »az irántatok tanúsított szeretetemben«. – A német egységfordítás (EÜ) készítői a 11. vers egyik részletét így adják vissza: »hogy örömötök tökéletes legyen«. Ám a húsvét előtti öröm nem volt tökéletlen. A görög szövegben voltaképpen a »megtölteni, teljessé tenni« ige áll (hé khara hümón pléróthé): ez azt jelenti, hogy a tanítványok szívének a korábban félig töltött edényekhez hasonlóan színültig meg kell telnie örömmel. A »teljessé lett öröm« egyébként tipikusan jánosi szófordulat (vö. 1 Jn 1,4; 2 Jn 12). – A 15. versben »szolgákról« van szó, jóllehet a doulosz szó jelentheti a rabszolgát is. – A »rendeltelek« (16. v.) kifejezés mögött a görögben az ethéka (szó szerint: helyeztelek, odatettelek, odaállítottalak) ige áll: ez azt jelenti, hogy katonákhoz vagy a sakktáblán lévő figurákhoz hasonlóan kapjuk küldetésünket (vö. 1 Pét 2,8b). – A görög gyök alapján a »parancs« (10. v.) és a »ráhagyni« (17. v.) kifejezéseket hasonló módon kellene fordítani. Ennek megfelelően a 17. vers körülbelül így hangzana: »Azt parancsolom nektek: szeressétek egymást!«
B. Az evangélista korábbi témákat fejteget tovább, illetve ezeket új vagy más szempontból veszi szemügyre. Az, aki e részletben hiányolja a szigorúan logikus gondolatmenetet, és ezért irodalmi rétegek elkülönítésére törekszik, akadályokat gördít a hiteles szöveg megértése elé. A perikopa nyelvezete stilisztikai szempontból egyértelműen a »teológusra« vall.
C. A korábban mondottak fokozása főleg a következő három kulcskifejezésről olvasható le: öröm, barátok, testvéri szeretet.
A 14,27 szerint Jézus tanítványaira hagyja »békéjét«. Most azt kívánja, hogy »örömük« teljes legyen. A Fiú és az Atya szoros kapcsolatába (9-10. v.) bevétetnek a tanítványok is. Örömük voltaképpeni alapja az, hogy tudatában vannak szeretett voltuknak. Tudják, hogy »egybenőttek« Krisztussal (vö. 15,4).
A János-evangélium eddigi fejezeteiben csak ritkán szerepelt a »barát« (philosz) kifejezés. A Jn 3,29 szerint a Keresztelő örvendezik a vőlegény barátjaként. Jézus Lázárt a »mi barátunk« megnevezéssel illeti (11,11). Később majd azt olvassuk, hogy a sokaság azzal fenyegeti Pilátust, »nem barátja« a császárnak, ha nem ítéli el Jézust. Egészen más természetű azonban az a barátság, amelyet a 13-15. versek háromszor is említenek. A 13. vers utalásszerűen mutat előre a kereszthalál felé. A »barátaim« megszólítás alapját azonban nem a kereszthalál adja. Jézus már most barátainak nevezi a tanítványokat, mert mindent közölt velük, amit az Atyától »hallott«. Megjegyzendő, hogy az indoklásban szereplő »közölni, megismertetni« (gnóridzein) ige ezen a versen kívül már csak egyszer fordul elő az evangéliumban: a 17,26 szerint a Fiú »megismertette« az Isten nevét, illetve az ő titkát. Az Ószövetségben is azt olvassuk, hogy amikor az isteni bölcsesség »betér a szent lelkekbe, Isten barátaivá teszi őket« (Bölcs 7,27). Ábrahám Isten »barátja« (Iz 41,8), Mózessel pedig úgy beszélt az Úr, mint »ahogyan az ember barátjával szokott« (Kiv 33,11). A 15. vers szerint baráti kapcsolatunk előfeltétele nem csupán Jézus halála (vö. az ettől eltérő páli felfogással: Róm 5,6-9).
A szőlőtőről szóló képes beszéd 15,8 versében még nem esik szó arról, hogy milyen természetűek a »gyümölcsök« (karposz). A részlet befejező mondata (17. v.) szerint a szőlővesszők, illetve a szőlőtő gyümölcse a testvéri szeretet. A szőlőtőről szóló képes beszéd egyébként eszmei rokonságban áll a lábmosás eseményét bemutató leírással is. Jézus mindkét esetben élő szeretetközösségébe akarja fogadni tanítványait. Úgy szerette övéit, ahogyan az Atya őt szerette. Képessé tett (a 16. vers szerint »kiválasztott«) bennünket arra, hogy szeretetét tovább tudjuk adni másoknak. A 9. verstől kezdődő részlet tehát nem a Jézus iránti szeretetünkről szól, hanem arról az Atyától kiinduló szeretetről, amely képessé tesz bennünket arra, hogy úgy szeressük egymást, »ahogyan« (»mivel«: 12. v.) ő szeretett bennünket.
D. A küszöbönálló szenvedés sötét árnyékában esik szó az »örömről« (khara). Ez az öröm Jézusban (11a v.) az Atya akaratára mondott, szívből jövő »igenjének«, az ő »békéjének« (14,27) gyümölcse. A mi esetünkben elsősorban azon alapszik, hogy annak tudatában élhetünk: Jézus és általa az ő Atyja is szeret bennünket (9. v.). A szeretet és az isteni parancsok megtartásának összekapcsolása (10. v.) nem valamiféle buzdítás az örök boldogság elérése érdekében, hanem körülírása (10. v.) az »Isten békességének« (Fil 4,7), amelyből öröm fakadhat. A legnagyobb külső sanyargatások között születtek meg az örömre vonatkozó legnagyszerűbb szövegek. »Másodszor is szólt az Úr igéje Jeremiáshoz, amikor még fogoly volt a börtön udvarában: ... Jeruzsálem örömöm lesz ...« (Jer 33,1.9). Péter a kezdődő üldözések közepette mondja: »Ezért örülni fogtok, noha most egy kicsit szomorkodnotok kell« (1Pét 1,6; vö. 1,8). Pál pedig a fogságból írja: »Egyébként pedig, testvéreim, örüljetek az Úrban! ... Örüljetek az Úrban mindenkor!« (Fil 3,1; 4,4). Minden idők, így a 20. századi fogolytáborokban kelt levelek is hasonló szavakkal tanúskodnak a belső örömről, amely annak az embernek a szívébe költözik, aki a szenvedést és a halált Isten akarataként tudja elfogadni.

3. A világ gyűlölete (15,18-25)

15,	18		»Ha gyűlöl titeket a világ, tudjátok meg:	
			engem előbb gyűlölt, mint titeket.	
	19		Ha a világból volnátok,	
			a világ mint sajátját szeretne.	
			Mivel azonban nem a világból vagytok,	
			hanem kiválasztottalak titeket a világból,	
			ezért a világ gyűlöl benneteket.	
	20	a	Emlékezzetek igémre,	
			amelyet mondtam nektek:	
			nem nagyobb a szolga uránál.	
		b	Ha engem üldöztek, titeket is üldözni fognak.	
			Ha az én igémet megtartották, a tieteket is meg fogják tartani.	
	21		Ám mindezt irántatok az én nevem miatt teszik,	
			mert nem ismerik azt, aki elküldött engem.	
	22		Ha nem jöttem volna, és nem szóltam volna hozzájuk,	
			nem volna bűnük.	
			Most azonban nincs mentségük bűneikre.	
	23		Aki engem gyűlöl,	
			gyűlöli az én Atyámat is.	
	24		Ha nem vittem volna végbe közöttük olyan műveket,	
			amilyeneket senki más nem vitt végbe,	
			nem volna bűnük.	
			Most azonban látták azokat, és mégis meggyűlöltek	
			engem és az én Atyámat is.	
	25		De be kell teljesednie annak az igének, amely meg van írva	
			az ő törvényükben: ‘gyűlöltek ok nélkül’.«	

A. A kritikai kiadásokban e részletnél találunk először példát az úgynevezett »konjektúrára«. A 20b vers a »cj« jelzést kapta. Pallis azt feltételezte, hogy a versből kétszer kimaradt a »nem« szó, s azt javasolta, hogy újra illesszék be a szövegbe: »Ha az én igémet nem tartották meg, ... a tieteket sem fogják megtartani.« Az Újszövetség kutatói közül többen hangsúlyozzák, hogy – miután a János-evangéliummal kapcsolatban sok, köztük számos korai kézirat van a birtokunkban – az ilyesfajta konjektúrák már régen esedékesek. (Az Ószövetség esetében más a helyzet.)
Rögtön a kezdetnél (18. v.) említés történik a világ (ho koszmosz) gyűlöletéről. A »kozmosz« kifejezésnek Jánosnál legalább három jelentése van. Először: a szóban forgó versben az istenellenes erőkre utal (ugyanígy a 12,31.47, a 14,17.30 és a 16,20 versekben is). Másodszor: egyes szövegrészek úgy utalnak a »kozmoszra«, mint valamiféle természeti adottságra, amely önmagában véve sem nem jó, sem nem rossz (1,10; 11,27; 13,1; 17,5). Harmadszor: a »kozmosz« kifejezés jelölheti az Isten által szeretett emberiséget is (3,16.17; 4,42; 6,51). Ez azonban csak azért lehetséges, mert a Bárány magára vette e kozmosz bűnét (1,29). A János-evangélium szerint tehát a világ, a kozmosz ugyanolyan félhomályban jelenik meg, mint a világban lakó emberek.
Az »én nevem miatt« (tárgyesettel járó dia: 21. v.) kifejezés jelentése: »rám való tekintettel«. A dia to onoma szókapcsolat egyetlen párhuzama a jánosi írásokban az 1Jn 2,12-ben található: »bűneitek bocsánatot nyertek az ő nevére való (dia) tekintettel«.
B. Az ószövetségi idézet (25. v.) megfelel a Zsolt 35(34),19 és a Zsolt 69(68),5 verseinek is. Ám mind a héber szövegben, mind a LXX-ban melléknévi igenév szerepel (hoi miszountesz me dórean: ok nélkül gyűlölködők). A szövegben látható kijelentő mód (emiszészan: gyűlöltek) az Ószövetségben sehol sem igazolható. Felvetődik a kérdés, hogy a negyedik evangélista milyen Bibliát használt.
C. Minthogy továbbra is hangsúlyt kap a Krisztus és az övéi közti szoros kapcsolat, a részlet a szőlőtőről szóló képes beszédhez áll közel. A perikopán belül Jézus először azt világítja meg, hogy a világ miért gyűlöli tanítványait (18-21. v.), majd arról beszél, miért táplál gyűlöletet vele szemben is (22-25. v.). Ezután egy új, vigasztaló részlet következik, amelyben Jézus ismét megígéri a Paraklétoszt (15,26 – 16,4a).
A gyűlölködő világ mögött mindig ott áll a Gonosz, illetve a gonoszság. A 19. vers mondanivalóját így fogalmazhatjuk meg: minél jobban megközelítjük a jót, annál inkább megtapasztaljuk a Gonosz részéről a gyűlöletet. Kiválasztottságunk több, mint egyéni szembefordulásunk a Gonosszal. A verset a 17,14 fényében kell értelmeznünk. E kijelentés szerint a kiválasztottság alapja az az ige, amelyet Jézus az ő létének teljességében ajándékozott tanítványainak: »Én nekik adtam igédet, és a világ gyűlölte őket, mert nem a világból valók, mint ahogy én sem vagyok a világból való.« Azt, amit a 15,16-nál csak sejteni lehetett, a 20. vers világosan kifejezi: Jézus saját igéjét bízta azokra, akiket kiválasztott.
A 21. vers a 15,18-20 mondanivalóját foglalja össze: egyházában mindenkor Krisztus a voltaképpeni cselekvő (vö. 15,1-17), és valójában ő az is, aki szenved egyházában. 
Az emberek a tanítványokban magát Krisztust gyűlölik (18-21. v.). Ez a gondolat abban a megállapításban folytatódik, hogy a Fiúban viszont az Atya válik a gyűlölet tárgyává (22-25. v.). Ehhez hasonló megállapítással már az 5,23-ban is találkoztunk: »... Aki nem tiszteli a Fiút, az nem tiszteli az Atyát sem, aki őt elküldte.« Kérdés azonban, hogy a Fiú megtestesülése miért sodorja az embereket bűnbe (22. v.).
Ennek oka nem csupán abban keresendő, hogy a húsvét előtti Jézust szinte fátyol takarta: ha valaki látta szegénységét és fáradékonyságát (vö. 4,6), nehezen ismerhette fel benne az Atya jelenvalóságát. Az apostoli kor utáni időszakban még nehezebbé vált felismerése: aki később hallott Krisztusról, az talán már gyermekkorától fogva egyoldalú, hamis Krisztus-képet raktározott el tudatában vagy tudatalatti világában. Ha pedig a muszlim vagy a távol-keleti vidékekre is gondolunk, beláthatjuk, az ott élő embereknek alig van lehetőségük arra, hogy tárgyszerű módon informálódjanak az igazi Jézus Krisztusról. A mentséget nem ismerő felelősségre vonatkozó kijelentés tehát csak ott érvényes, ahol megadatott az igazság személyes befogadásának lehetősége. Ezt az értelmezést a Jn 9,41 is megerősíti: »Ha vakok volnátok, nem lenne bűnötök.«
D. Nem csupán Jézust és tanítványait gyűlölték. Az erőszakmentességet hirdető, szerény és jó emberek minden korban kiváltották más emberek haragját. A 25. vers az üldözött igazról beszél. Felidézhetnénk azonban Izajás könyvének egész 53. fejezetét is, amely az Isten szenvedő szolgájáról szól. A »gyermek Jézus« templomi bemutatása alkalmával Simeon ezt mondja Máriának: »Íme, ő sokak elesésére és felemelésére rendeltetett Izraelben, és jelül, amelynek ellene mondanak« (Lk 2,34). Saul gyűlöletre gerjed az ártalmatlan, jámbor és hívő jeruzsálemi közösség tagjai ellen, akiket Jeruzsálemben és Damaszkuszban is meg akar semmisíteni. Hallania kell azonban a hangot: »Saul, Saul, miért üldözöl engem?« (ApCsel 9,4).