III. Vitabeszédek a lombsátor-ünnepen (7,1 – 8,59)
1. Az ünnep kezdete (7,1-13)

7,	1		Jézus ezután Galileát járta;	
			nem akart ugyanis Júdeában tartózkodni,	
			mert a zsidók meg akarták ölni.	
	2		Közel volt pedig a zsidók ünnepe,	
			a lombsátor-ünnep.	
	3		Testvérei ekkor azt mondták neki:	
			»Menj el innen, és eredj Júdeába,	
			hadd lássák a tanítványaid is a te dolgaidat,	
			amelyeket cselekszel.	
	4		Mert senki sem cselekszik titokban,	
			miközben igyekszik nyilvánosságra jutni.	
			Ha ilyen dolgokat művelsz,	
			mutasd meg magad a világnak!«	
	5		Testvérei sem hittek ugyanis benne.	
	6		Jézus pedig így szól hozzájuk:	
			»Az én alkalmas időm még nincs itt,	
			a ti alkalmas időtök ellenben mindig kedvező.	
	7		Titeket nem gyűlölhet a világ,	
			de engem gyűlöl,	
			mert én arról tanúskodom,	
			hogy cselekedetei gonoszak.	
	8		Ti menjetek fel az ünnepre!	
			Én erre az ünnepre nem megyek fel,	
			mert az én alkalmas időm még nem jött el.«	
	9		Ezeket mondván	
			ő maga Galileában maradt.	
	10		Amikor azonban testvérei felmentek az ünnepre,	
			ő is felment,	
			nem nyilvánosan, hanem titokban.	
	11		A zsidók pedig keresték őt az ünnepen,	
			és kérdezgették:	
			»Hol van ő?«	
	12		És sokan zúgolódtak miatta a sokaságban;	
			némelyek azt mondták, hogy »ő jó«,	
			mások ellenben ezt állították:	
			»nem úgy van, mert félrevezeti a népet!«	
	13		Nyilvánosan azonban senki sem beszélt róla,	
			mert féltek a zsidóktól.	

A. Nyelvi szempontból feltűnő a 6. és a 8. versben az »alkalmas idő« kifejezés, amely egy háttérben húzódó isteni tervre utal (O. Culmann). János evangéliumában csak e két versben szerepel összesen három alkalommal a »kairosz« (alkalmas, megfelelő idő) szó, amelynek jelentése nem egyenértékű a »khronosz« (idő) kifejezésével. – A 4. versben szó szerint fordítottuk a következő részt: »miközben igyekszik nyilvánosságra jutni«. A legjobb kéziratokban – beleértve az újonnan felfedezett papiruszokat is – ez a nehézkes szöveg áll, amelyet tartalmilag így is fordíthatnánk: »miközben nyilvános elismerésre törekszik«. – A részlet megértése szempontjából döntő jelentőségű az a kérdés, hogy vajon a 8. versben kétszer kell a »még nem« kifejezést olvasni, vagy az első esetben csupán a »nem« szó szerepel, és csak a másodikban olvasandó a »még nem«. Annak ellenére, hogy az újonnan megtalált papiruszok (P66 és P75) mindkét helyen a »még nem« olvasatot tüntetik fel, valamennyi szövegkritikus azt a nehezebb, de ugyancsak jó szövegtanúk igazolta változatot részesíti előnyben, amely látszólag ellentmondásban áll a »nem« kifejezést szintén tartalmazó 10. verssel.
B. Az irodalomkritikai kérdést, hogy vajon a 7. fejezet közvetlenül kapcsolandó-e az 5. fejezethez, a fenti (a 6,1-4-hez fűzött) megjegyzéseinken kívül a következőkkel egészíthetjük ki: helyváltoztatás nélkül legfeljebb a 7,15 kapcsolódik az 5,47-hez; ezzel szemben a 7,1-14 egyértelműen előfeltételezi a 6. fejezetet és az abban leírt csodát (4. v.).
Jézus »testvérei« jól körvonalazott módon először csak ebben a részletben jelennek meg. A Kafarnaumba vezető úton (2,12) futólag már megismertük őket. Vajon a 3-9. versekben vázolt beszélgetés is Kafarnaumban zajlott le? – A keleti szokásoknak megfelelően csak idősebb testvérek léphettek fel olyan határozottsággal az ifjabbal szemben, mint amilyenről a 3-tól kezdődő versek tanúskodnak. Ezért ebben a jelenetben legfeljebb a József feltételezett korábbi házasságából származó mostohafivérekről lehet szó, hiszen Jézus vitathatatlanul Mária »elsőszülöttje« (Lk 2,7). Valószínűbb azonban, hogy itt Jézus unokatestvéreire kell gondolnunk, akiket a bibliai nyelvhasználat alapján »testvéreknek« is lehet nevezni (vö. a Mk 6,3 versét a Mk 15,40-nel).
Jobban jellemezné János stílusát, ha először Jézus szólna unokafivéreihez, akik először félreértenék szavait, és ő erre válaszolva fejtené ki teológiáját. A rokonok által tett tárgyilagos javaslat nem illik a negyedik evangélium párbeszédeinek sémájába. R. E. Brown arra mutatott rá, hogy a 3. versben a vérrokonok voltaképpen azzal kísértik Jézust, amivel a Lk 4,9-12 (= Mt 4,5-7) szerint az ördög is: mutasd meg Jeruzsálemben nyilvánosan csodatévő erődet! Az első kísértés megfelelőjét, amelyben a Sátán megmutat az Úrnak minden királyi birodalmat, a Jn 6,15-ben találjuk: a nép itt királlyá akarja tenni Jézust, ő azonban elmenekül. A kövek kenyérré változtatására vonatkozó sátáni felszólítás arra emlékeztet, hogy a nép is kívánta a kenyér-csodát (6,30-tól). János evangéliuma szemmel láthatóan természetesebb és így történetileg valószínűbb módon ad hírt arról, amit Máté és Lukács erőteljesen teológiai ábrázolásmódban ad elő. – Történetileg elfogadhatóbbnak látszik az is, amit János mond Jézus júdeai tartózkodásáról. A szinoptikusok szerint Jézus csak rövid idővel a szenvedés húsvétja előtt ment fel Jeruzsálembe. János azt állítja, hogy Jézus korábban már hosszabb ideig tartózkodott Jeruzsálem környékén. Mindazt, amit a vitabeszédekben a szinoptikusok kénytelenek egyetlen hét eseményeibe sűríteni, János fokozatosan, egyre élesebbé váló viták keretében tudja ábrázolni: a 7,10 szerint ugyanis Jézus már nem fog visszatérni Galileába. Jeruzsálemben, illetve a város környékén marad egészen a szenvedés húsvétjáig (11,55).
C. A részlet értelmezéséhez kulcsfontosságú kifejezés a »felmenni« ige (8. és 10. v.). Nem fogjuk megérteni tanítását, ha az ige hallatán csupán a jeruzsálemi ünnepre való felmenetelre gondolunk. János evangéliumában több más kifejezéshez hasonlóan a »felmenni« (anabainein) szó is kettős jelentésű. Csupán földi szempontból a Jeruzsálem magaslataira való felmenetelt jelenti; mélyebb, átvitt értelemben azonban a »felmenni« ige az Atyához való felemelkedésre utal. Ebben az utóbbi értelemben szerepel a szó a 3,13, a 6,62, de főként a 20,17 verseiben: »Felmegyek (anabainó) az én Atyámhoz, és a ti Atyátokhoz.« Pusztán földi szempontból mondja Jézus a testvéreinek: »Ti menjetek fel az ünnepre!« (8. v.). Azok számára ugyanis, akik az emberek általi megbecsülést keresik, egy ilyen ünnep mindig »a legkedvezőbb alkalom«. Kettős értelmű azonban a következő kijelentés: »Én erre az ünnepre nem megyek fel«. Jézus nem megy fel abban az időben és olyan módon, ahogyan a testvérek ezt kívánnák. Ezen az ünnepen nem megy fel az Atyához szenvedése és megfeszítése árán: az ő nagy órája ugyanis »még nem« jött el (8. v.). Az egyházatyák sokkal sikeresebben próbálták a szóban forgó szöveg titokzatos kettős értelmét megfejteni, mint sok modern értelmező. A 10-13. versekből olyan Jeruzsálemet ismerünk meg, amelyben Jézus nem mutatkozhat nyilvánosan (10. v.), az őt elismerő jó emberek nem merik nyíltan hangoztatni véleményüket (13. v.), és amelyben felülkerekednek (11-től) azok, akik zúgolódnak a galileai származású új tanító miatt (a zúgolódással kapcsolatban ld. a 6,41.61 verseket). A jóra hallgató embert kinevetik azzal a megjegyzéssel, hogy hagyta magát »félrevezetni« (7,47). Azt a szemrehányást, hogy Jézus tanításával »félrevezeti« a népet, azóta is halljuk. Nem szabad elsiklanunk afölött, hogy ott, ahol kizárólag az emberi ész a vezérlő csillag, Krisztus tanítása természetszerűen ámításnak látszik.
Az evangélista már az 1. versben jelzi, hogy a világosság és a sötétség, a jó és a rossz harca tetőpontjához közeledik: a zsidók meg akarják »ölni« Jézust. Ily módon az 1. vers visszautal az 5,18-ra. Annak voltaképpeni okát, hogy miért akarják őt megölni, a 8,37 verse adja meg: nincs bennük hely a Logosz számára. Az első vers mintegy árnyékba borítja a következő színpadi kép egészét. Jézus a lombsátor-ünnep jellegének megfelelően az ellenséges magatartás dacára is Isten irgalmát fogja meghirdetni (7,37; 8,12). Ezért követi a verset az örömteli bejelentés (2. v.): »Közel volt pedig a zsidók ünnepe, a lombsátor-ünnep.«
D. A következő részletet csak akkor érthetjük meg jól, ha a hátteréül szolgáló lombsátor-ünnepet is figyelembe vesszük. A víz-adománnyal és az éjszakai kivilágítással kapcsolatos rabbinikus szövegeket majd a 7,37 és a 8,12 verseinél tárgyaljuk. Az Ószövetségben az őszi évszakváltás körüli lombsátor-ünnep a legnagyobb és a legfontosabb a három zarándokünnep közül: ez volt »az Úr ünnepe« (Lev 23,39; Bír 21,19). Ennek alkalmával Isten népe hálát adott az egész év terméséért. Ezt a betakarítási hálaünnepet az Úr áldása feletti örvendezésben hét napon keresztül kellett megülni (MTörv 16,13-15). A ma is szembeötlő (és a mi »karácsonyfa-állításunkhoz« hasonlítható) lombsátrak emelése, ami a korai zsidóság időszakában jött szokásba, nem a legfontosabb eleme ennek az ünnepnek, amelynek központjában a hőn áhított korai eső és a minden hetedik évben megújított szövetség (MTörv 31,10) gondolata állt. Zakariás próféta könyvének utolsó fejezete ugyanis egyenesen a végidők távlatába helyezi a lombsátrak ünnepét. A szöveg így kezdődik: »Nézd, elérkezik az Úr napja ...« (14,1). Majd a próféta így folytatja: »Azután mindazok, akik megmaradnak a Jeruzsálemre támadó népek közül, évről évre elmennek, és leborulnak a Király, a Seregek Ura előtt, és megünneplik a lombsátor-ünnepet. Ha pedig a föld népei közül valamelyik nem megy el Jeruzsálembe, hogy leboruljon a Király, a Seregek Ura előtt, az nem kap esőt« (14,16-tól). A döntés és az ítélet gondolata e részletben összekapcsolódik az eső ígéretével mindazok számára, akik a végső időben leborulnak Jeruzsálem igazi Királya előtt. E két gondolat az ünnepnapok folyamán tartott jézusi beszédekben is megjelenik.
Az ünneppel kapcsolatban még egy fontos szempontot érdemes figyelembe venni. Ez az örömünnep Ábrahámra nyúlik vissza, aki elsőként ülte meg, éspedig a végidők távlatában. A Jubileumok könyvében, amelyet legkésőbb Kr. e. 100 körül írtak, ezt olvassuk: »És ő (Ábrahám) sátrakat emelt önmaga, valamint szolgái számára ezen az ünnepen, és ő tartotta meg a sátrak ünnepét elsőként a földön. És e hét napon keresztül áldozatot mutatott be ... Hét napon át tartotta ezt az ünnepet, miközben teljes szívvel és egész lélekkel örvendezett ő maga és mindazok, akik háznépéhez tartoztak ... És magasztalta Teremtőjét ... Mert (Teremtője) saját tetszése szerint teremtette őt; mert ő (Ábrahám) tudta és felismerte, hogy tőle fog származni az örök nemzedék számára az igazság sarja és a szent ivadék, aki olyan lesz, mint az, aki mindent alkotott. Dicsőítést mondott, örvendezett, és így nevezte ezt az ünnepet: Isten ünnepe, a magasságos Isten jóindulatának örömünnepe« (Jubileumok könyve 16,21-27).
2. Az ünnep közepén (7,14-36)

a) Jézus ismét a szombatról tanít a templomban (7,14-24)

7,	14		Már az ünnep fele elmúlt,	
			amikor Jézus felment a szentélybe,	
			és tanított.	
	15		Csodálkoztak a zsidók ezen, és mondták:	
			»Tanulatlan létére	
			honnan van ennek tudása?«	
	16		Akkor Jézus válaszul ezt mondta nekik:	
			»Az én tanításom nem az enyém,	
			hanem azé, aki elküldött engem.	
	17		Ha valaki kész cselekedni az ő akaratát,	
			felismeri erről a tanításról,	
			hogy vajon Istentől való-e,	
			vagy én magamtól szólok.	
	18	a	Aki magától szól,	
			a saját dicsőségét keresi;	
		b	aki pedig annak dicsőségét keresi,	
			aki elküldte őt,	
			az igaz,	
			abban nincs hamisság.	
	19	a	Nem Mózes adta-e nektek a Törvényt?	
		b	És közületek senki nem tartja meg a Törvényt.	
		c	Miért akartok engem megölni?«	
	20		A sokaság erre azt mondta:	
			»Démon van benned!	
			Ki akar téged megölni?«	
	21		Jézus így válaszolt nekik:	
			»Egyetlen(egy) művet vittem végbe,	
			és mindnyájan csodálkoztok rajta.	
	22	a	Ezért (azt mondom nektek), a körülmetélkedést	
			Mózes rendelte el nektek	
		b	- nem mintha Mózestől volna,	
			hanem az atyáktól van -,	
		c	és szombaton is körülmetélitek az embert.	
	23		Ha körülmetélitek az embert szombaton,	
			hogy ne sérüljön Mózes törvénye,	
			(akkor miért) haragusztok énrám,	
			ha egy embert teljesen	
			meggyógyítottam szombaton?	
	24		Ne ítéljetek látszat szerint,	
			hanem hozzatok igazságos ítéletet!«	

A. A 14. versben a »hierón« szót szentélynek fordítjuk. Ezért világossá kell tennünk, hogy ezen a kifejezésen a templom nagy oszlopcsarnokait és udvarait is magában foglaló teljes körzetét értjük. – A 22a vers az »ezért« szóval kezdődik, amely kiegészítésre szorul: »Ezért mondom nektek«. A zsidók közbevetett megjegyzése (15. v.) szó szerint így hangzana: »Tanulatlan létére honnan tudja ez a betűket?« A »betűket tudni« kifejezés nem a Biblia ismeretére utal, hanem az írás és az olvasás elemi képességére. – A 20. versben a »démon van benned« megállapítás nem azt jelenti, hogy »elmebeteg vagy«, illetve »bolond vagy« (vö. 8,48-tól; 8,52; 10,20). Jánosnál ugyanis nem található meg a szinoptikusokéhoz hasonló (pl. Mk 3,20-30) démonológia.
B. Ha valaki egy sémitától logikus tagolást vár, csodálkozni fog azon, hogy a lombsátor-ünnep alkalmával tartott beszédben a téma gyakran változik, és visszatérnek benne korábban megfogalmazott gondolatok. Az áthelyezési elméletekkel ezt a nehézséget nem lehet kiküszöbölni, mert éppen a végső kompozíció a legnagyobb talány.
A 23. verset az fogja jól érteni, aki felismeri, hogy ebben a szerző egy kicsiny gyógyítást hasonlít össze egy nagyobb horderejűvel. A körülmetélésnél seb keletkezett, amelyet szombati napon is be lehetett kötözni és ápolni (az igazolásokat ld. Strack/Billerbeck művében). Ha azonban egy testrészt meg szabad gyógyítani, mennyivel inkább meg lehet ezt tenni az egész emberrel! A 23. vers keletkezési helyét (Sitz im Leben) olyan közösségben kell keresnünk, amely gyakorolta a körülmetélést.
Magáról a jézusi tanításról, amilyen például a hegyi beszéd vagy egy-egy példázat, semmit sem hallunk e részletben. Az erkölcsi útmutatásokat vagy a szeretetre buzdítást János az utolsó vacsora termében egybegyűlő szűkebb baráti kör számára tartogatja. Ebben a részletben azonnal a »tanítás« eredetének kérdésére tér rá, és ezzel ismét érinti legfontosabb témáját: kicsoda valójában Jézus? Történetileg az a mód sem hat meggyőzően, ahogyan Jézus a 21. versben hónapokkal (körülbelül 16 hónappal) korábban tett csodájára utal vissza. Azzal semmit sem érnénk el, ha a 21. verset az 5,18-hoz kapcsolnánk: ebben az esetben ugyanis még nyilvánvalóbbá válna, hogy »valami nincs rendjén«. Akkoriban ugyanis egyáltalán nem csodálkozott »valamennyi« zsidó az »egyetlen művön«. Emellett itt azok a jelek is feledésbe merülnek, amelyeket Jézus korábban mutatott fel Jeruzsálemben (2,23; 7,31). János határozottan »egyetlen műről« akar beszélni, amelyhez hozzáfűzheti alapvető elgondolásait. Ő ugyanis nem krónikás, hanem evangélista (A. Vögtle).
C. A perikopa két beszédrészletből áll (14-19. v. és 20-24. v.). Az első részlet végén Jézus új témát vezet be (19. v.), amikor »Mózesről« és a »Törvényről« kezd beszélni. A hetedik fejezeten belül csak a 19-23. versekben történik említés Mózesről. Jézus ragaszkodik a »Mózes« címszóhoz (22. v.), jóllehet a körülmetélést nem Mózes rendelte el (22b). Arra akar rámutatni, hogy éppen az ellenfelek nagy hivatkozási alapja, Mózes szól mellette. Kijelentésének értelme ez: a ti Mózesetek, akire persze nem feltétlenül hallgattok, engem igazol! Mózes ugyanis azt mondta, hogy a körülmetélést mindig el kell végezni a nyolcadik napon, akkor is, ha ez szombatra esik. Az azonban, amit Jézus az »egész emberrel« tesz, fontosabb, mint egy testrész körülmetélése. Jogosan kérdi tehát: akkor miért haragusztok (23. v.) énrám? A körülmetélés erőltetett módon kerül kapcsolatba Mózessel, hiszen ez nem tőle, hanem Ábrahámtól ered (vö. a 22b versét a Ter 17,10-12 részletével). A zsidóság a szombati parancsot nem Ábrahámra, hanem Mózesre vezette vissza (Kiv 20,8-11), és a részletben éppen a szombati parancsról, illetve ennek megszegéséről van szó (23. v.). Abban, ahogyan Jézus a szombathoz viszonyul, az Istenhez való viszonyulása fejeződik ki. Végül a zsidók arra kapnak felszólítást, hogy ismerjék fel ezt a vallási igazságot, és hozzanak igazságos ítéletet (24. v.).
Mielőtt Jézus Mózesről és a szombatról kezdene szólni, vagyis a beszéd első részletében (14-19. v.) a »tanítás« (didakhé) a vezérlő eszme. A »tanítás« szó a Jelek könyvén belül csak itt, a 16. és a 17. versekben fordul elő. Látnunk kell, hogy ez a »tanítás« abszolút módon különbözik minden más földi tantól. János szerint ez nemcsak a húsvét előtt működő Názáreti Jézus »tanítására« érvényes. Az »én tanításom nem az enyém« kijelentés éppúgy vonatkozik arra is, amit az Atya által küldött Paraklétosz Jézus nevében tanításként terjeszt majd elő (14,26).
D. Az evangélista két olyan megkülönböztető jegyet említ, amelyből kiolvasható, hogy Jézus tanítása isteni eredetű. Az első ez: ahhoz, hogy érzékelhessük, vajon Jézus mondanivalója megfelel-e az isteni akaratnak, vagy más célra irányít bennünket (17. v.), elegendő, ha szilárd elhatározással azt tesszük, amit Isten akar. Ez ugyan nem »bizonyíték«, de ésszerű következmény annak számára, aki keresi Isten akaratát, és érzéke van az iránt, hogy mi felel meg ennek az isteni akaratnak.
A második megkülönböztető jegy: annak a szava, aki nem saját dicsőségét keresi, megbízható és hiteles (18. v.). Az, hogy Jézus nem a földi »dicsőséget« hajhászta, akkor vált világossá, amikor elutasította »testvérei« javaslatát (7,3-9). Keresztre feszítésének ténye sem hagy kétséget afelől, hogy nem az emberi megbecsülést kereste. Mindez persze még aligha bizonyítja, hogy tanítása igaz volt. Legfeljebb negatív módon fogalmazhatunk: aki önmagát akarja naggyá tenni, az bizonyára nem Isten üzenetét hirdeti.

b) A Krisztus »eredetéről« szóló kérdés (7,25-30)

7,	25		A jeruzsálemiek közül akkor így szóltak némelyek:	
			»Vajon nem ő az, akit meg akarnak ölni?	
	26		És íme, nyilvánosan beszél,	
			és semmit sem szólnak ellene.	
			Talán bizony felismerték a vezetők,	
			hogy ő a Krisztus?	
	27	a	Csakhogy róla tudjuk, honnan való.	
		b	Amikor azonban eljön a Krisztus,	
			senki sem ismeri fel, honnan való.«	
	28	a	Amikor Jézus a templomban tanított,	
			hangosan kiáltva szólt:	
		b	»Ti tudtok rólam,	
			és tudjátok honnan való vagyok?	
		c	De én mégsem önmagamtól jöttem,	
			hanem az, aki engem küldött, igaz; 	
			ti róla nem tudtok semmit.	
	29		Én tudok róla,	
			mert tőle származom,	
			és ő küldött el engem.«	
	30		Ekkor el akarták fogni,	
			de senki sem vetette rá kezét;	
			mert még nem jött el az ő órája.	

A. A fordításban az ősi szöveghez ragaszkodva különbséget tettünk a »felismerni« (gignószkein) és a »tudni« (eidénai), valamint a »küldeni« (pempein) és az »elküldeni« (aposztellein) igék között, jóllehet tartalmilag (legalábbis a két utóbbi kifejezést illetően) János evangéliumában ezek nem különböznek egymástól. Az első párossal kapcsolatban érdemes megnézni a 8,55 versét.
B. A jeruzsálemi lakosok közül egyesek úgy vélték, hogy a valódi Messiásról senki sem tudja, honnan való (27b v.). Ezt a nézetet korabeli párhuzamok is tanúsítják (a rabbinikus igazolásokat illetően ld.: Strack/Billerbeck II, 488. oldaltól). A zsidó várakozásban a Dávid házából származó Fölkenten kívül (akiről a 7,31-ben egy másik csoport tesz említést) valójában ott szerepelt egy »rejtett Messiás«, illetve »rejtett Emberfia« is. Úgy vélték, ennek származása ismeretlen, vagy legalábbis addig nem fogják ismerni személyét, amíg a visszatérő Illés próféta a fölkenés által ki nem nyilatkoztatja őt minden népnek. A korai zsidóságban is két Fölkentet vártak (a qumráni szövegeken kívül vö. még a Zak 4,11-14 verseivel is). – A részlet és a 7,31-36 versei látszólag nagyon szemléletesen mutatják be a két kísérletet arra vonatkozóan, hogy Jézust a templom körzetében elfogják. Az alaposabb vizsgálat azonban egy olyan színpadi jelenet körvonalait tárja fel, amely teljesen mellékes háttérül szolgál az Úr fellépéséhez, aki nyíltan beszél az egész világhoz.
C. János három gondolatot hangsúlyoz: egyre élesebbé válik a szellemi harc; Jézus magabiztosan halad az útján; a Jézus isteni lényébe vetett hitet a látszattudás akadályozza.
1. Miként a 7,1-ben, az új részlet kezdetén, a 25. versben is az »ölni« kifejezés a címszó. Az ige először az 5,18-ban jelenik meg, aztán újra szerepel a 7,1.19 versekben, előfordul a 8,37.40-ben, végül a 11,53-ban megszületik a nagytanács kifejezett döntése. Eszerint Jézust meg kell »ölni«, éspedig ezzel az indokkal: »nehogy az egész nép elvesszen« (11,50). Az evangélista fokozza a drámai feszültséget, amely perikopánkon belül is növekszik. Először úgy látszik, mintha Jézus ellenségei megtértek volna (26. v.); a jeruzsálemiek azt fontolgatják, hogy vajon nem ő-e a Krisztus. Ezután azonban olyan kérlelhetetlenül beszél, hogy szavai nyomán még az addig semleges emberek is átpártolnak azokhoz, akik meg akarják őt ölni (30. v.). Jézus ismét »kemény beszédben« szól önmagáról (6,60); csak kevesek képesek arra, hogy e beszédet »meghallják«. Ahol csak megszólal, mélyül a krízis.
2. Jézust azonban lelke mélyén érintetlenül hagyja a világ ellenségeskedése. Ennek mintegy jelképe az a megjegyzés, hogy senki sem tette rá kezét (30. v.). Az ő órája ugyanis, vagyis az Atya üdvözítő tervében megszabott idő, amely lehetővé teszi Jézusnak, hogy beteljesítse üdvözítő művét, még nem érkezett el.
3. Mi akadályozza a bennünket képviselő jeruzsálemi embereket abban, hogy felismerjék Jézust? Az akadályt az jelenti, hogy beképzeljük magunknak: a Jézus-jelenséget át tudjuk tekinteni és be tudjuk illeszteni tudásunk kategóriáiba. Az emberi ész felfuvalkodott előítélete – amely úgy véli, saját eszközeivel meg tudja ítélni, hol van az isteni valóság, és hol nincs – zárja el előlünk a valódi Jézus megértéséhez vezető utat. A nehézkes 28. vers értelme a 7,40-44 fényében bizonyára ez: a külsőségekre figyelő látszat-tudást (28b v.) Jézus szembeállítja saját valódi tudásával arra vonatkozóan, hogy ő Istentől származik, aki valóban létezik (28c v.). Ellenfelei úgy gondolják, ismerik őt, hiszen tudják, hogy Názáretből jön (vö. 6,42; 7,41). Valójában azonban Jézus nem Názáretből származik (jóllehet itt erről nem történik említés), és nem is földi körülmények közül. Az ellenfelek tudnak valamit, de ennek ellenére, vagy éppen azért, mert részleges tudásukba zárkóznak, nem képesek a teljes igazságot megismerni. János valamiféle tudós tudatlanságról beszél velük kapcsolatban. Az ilyen paradoxonokat, az ilyen látszólag önellentmondásos kijelentéseket azért kedveli, mert ezek segítenek bennünket a titokzatos krisztusi valóság megközelítésében.
D. A 7,24 szerint a sokaság azt a figyelmeztetést kapta, hogy ne a látszat szerint ítélje meg Jézust. Ugyanebbe a hibába esnek a perikopában bemutatott emberek is. Az evangélista gondolatmenetét akkor értjük meg teljesen, ha figyelembe vesszük, hogy a származási hely könnyen átveheti a tulajdonnév szerepét. Ám az ókori felfogás szerint, ha valaki tudta másvalaki nevét, az az illető lényét is ismerte. A származásra vonatkozó kérdés tehát a másik ember természetére irányul. A zsidók jól tudják, hogy Jézus Názáretből jön, s ezáltal részben ismerik az igazságot lényével kapcsolatban: ő ugyanis valóságos, természetes ember. Jézus esetében azonban számításba kell venni egy másik eredetet is: ő az Atyától jön. Egyedül ő ismeri az Atyát. Ezt elsősorban János evangéliuma hangsúlyozza (1,18; 6,46; 17,25), de a gondolat a szinoptikusoktól sem idegen: »Senki sem tudja, hogy ki az Atya, csak a Fiú, és az, akinek a Fiú azt ki akarja jelenteni« (Lk 10,22; vö. Mt 11,27).

c) »Hová« megy Krisztus? (7,31-36)

7,	31		A sokaságból azonban sokan hittek benne,	
			és ezt mondták:	
			»A Krisztus, amikor eljön,	
			tesz-e több jelet, mint amennyit ez tett?«	
	32		Meghallották a farizeusok, hogy a sokaság	
			ezeket suttogja róla.	
			És szolgákat küldtek a főpapok és a farizeusok,	
			hogy fogják el őt.	
	33	a	Jézus ekkor így szólt:	
			»Még egy kis ideig veletek vagyok;	
		b	de elmegyek ahhoz,	
			aki elküldött engem.	
	34	a	Kerestek majd engem,	
			és nem találtok meg;	
		b	és ahol én vagyok,	
			oda ti nem jöhettek.«	
	35	a	A zsidók erre így beszéltek egymás között:	
			»Hová akar menni,	
			hogy nem találjuk meg?	
		b	Talán a görögök között lévő szórványba készül,	
			és a görögöket akarja tanítani?	
	36		Miféle beszéd ez:	
			‘Kerestek majd engem,	
			de nem találtok;	
			és ahol én vagyok,	
			oda ti nem jöhettek’?«	

A. A 34. (és a 36.) versben az »ahol én vagyok« (hopou eimi egó) kifejezést így is fordíthattuk volna: »ahol én leszek«. Az »eimi« igének ugyanis Jánosnál jövő idejű mellékzöngéje is lehet, amint ezt a 12,26; 14,3 és a 17,24 igazolja. Ám éppen az említett párhuzamok mutatják azt is, hogy ezt az »ahol én vagyok« megjelölést az Atyánál lévő időtlen, örök létre kell vonatkoztatnunk. Az azonban nem szükséges, hogy néhány kommentár javaslatát követve e versben ezt olvassuk: »ahová én megyek« (hopou eîmi egó). Az »ahová én megyek« (hopou egó hüpagó) kifejezés először csak a 8,22-ben jelenik meg, ahol öngyilkosságnak gondolván félreértik. – A 35. versben szó szerint »a hellének diaszpórájába (= szórványába)« helymeghatározás áll, és ez azokra a Palesztinán kívüli városokra utal, amelyekben a zsidók »szétszórtan« éltek görögök vagy görög műveltségű keletiek között.
B. Az előző részlethez hasonlóan ezek a versek is olyan eseményekre utalnak, amelyek jól beleillenek a korabeli történelmi keretekbe. Összbenyomásunk mégis az, hogy az evangélista ebben az esetben is elhanyagolja a külső történéseket. Neki az a fontos, hogy teológiai szempontból fejtse ki gondolatait. A 32. versben tisztázatlan marad, hogy kik azok a »szolgák«, akik csak néhány nappal később fognak visszatérni megbízóikhoz (7,45). A szerző szerint fő feladatuk abban áll, hogy hivatalos tanúként jelen legyenek, amikor Jézus az egész világ számára felfogható nagy kinyilatkoztatását elmondja (33. v. és főként 7,37-től).
C. A 33-34. vers jézusi szavai olyan gondolatokat szőnek az evangéliumba, amelyeket az evangélista a 7. és a 8. fejezetben, valamint a búcsúbeszédben elevenít fel, és mélyít el. Jézus első alkalommal beszél »elmeneteléről« (hüpagein), itt hallunk először a »rövid időről«, illetve a »kicsiny időtartamról« (mikron khronou), Jézus első ízben jövendöli meg, hogy később eredménytelenül fogják őt »keresni«, és először értesülünk arról, hogy valahol lesz, illetve valahová (hopou) elmegy, ahová nem követhetjük őt minden további nélkül (vö. 8,21-től; 12,26; 13,33.36; 14,3-tól; 17,24). Az újonnan felmerülő gondolatokat jelentőségük miatt az evangélista ritmikusan úgy fogalmazza meg, hogy a 36. versben szó szerint ismétli a 34. szavait.
A 7,25-30-ban az volt a kérdés, hogy »honnan« jött Jézus. Most arról van szó, hogy »hová« tart. Miként várható, a zsidók a »hová« kérdéssel kapcsolatban is ugyanolyan helytelenül gondolkodnak, mint korábban a »honnan«-t illetően. Ám éppen ez szolgáltat alkalmat az egész János-evangélium egyik alapvető gondolatának kifejtésére, amely legvilágosabban majd az utolsó vacsora termében fogalmazódik meg Jézus ajkán: »Én az Atyától jöttem, és eljöttem a világba; de most elhagyom a világot, és visszatérek az Atyához« (16,28). Isten a világunkba jön, »közöttünk üti fel sátrát« (1,14), majd visszatér az Atyához. János ennek a képnek rendeli alá egész evangéliumát. Tanúságot tesz arról, hogy az Emberfia leszállt és felemelkedett a mi megmentésünk érdekében. Egyes bibliamagyarázók azt feltételezték, hogy ez az alapvető séma a Biblián kívüli gnózisból származik: először a Bölcsességre alkalmazták, aki Istentől lejön az emberekhez, de aztán visszatér az Istenhez, mert az emberek között nem talál befogadásra. Ám egy hasonló sémát már az izajási Vigasztalások könyve is ismer: »Amint az eső megöntözi a földet, hogy termővé és gyümölcsözővé tegye, és magot adjon a magvetőnek és kenyeret az éhezőnek, éppúgy lesz az én igémmel is, amely ajkamról fakad: nem tér vissza hozzám eredménytelenül, hanem végbeviszi akaratomat, és eléri, amiért küldtem« (Iz 55,10-11).
D. Az Iz 10,25-ben így szól Jahve: »Mert rövid idő múlva véget ér haragom«. Ehhez hasonlóan a harag rövid időtartamára utalnak az Iz 26,20 és az 54,7 versei is. Másutt, mint például az Iz 29,17-ben, a próféta azt ígéri, hogy az üdvösség idejének áldása jön el »kevés idő« múlva. Találunk azonban olyan szövegeket is, amelyek arról szólnak, hogy már csak kevés idő van hátra az Úr ítélő napjáig: Jer 51,33; Oz 1,4. Mindezeken a helyeken az üdvtörténeti célra szegeződő tekintet az ezt megelőző időszakot »rövid időre« zsugorítja össze.
3. Az ünnep utolsó napján (7,37-52)

a) »Élő víz folyamai« (7,37-39)

7,	37	a	Az ünnep utolsó nagy napján pedig	
			felállt Jézus, és így kiáltott:	
		b	»Ha valaki szomjazik,	
			jöjjön hozzám,	
			és igyék!	
	38	a	Aki hisz énbennem (annak számára),	
		b	ahogy az Írás mondta:	
		c	‘élő víz folyamai	
			fognak ömleni testéből’.«	
	39		Ezt pedig a Lélekről mondta,	
			akit a benne hívők fognak kapni,	
			mert még nem adatott Lélek,	
			mivel Jézus még nem dicsőült meg.	

A. Felvetődik a kérdés, hogy a 37. és a 38. vers között hová teendő a mondatvégi írásjel: vajon a felkiáltójelet az »igyék« vagy az »aki hisz énbennem« kifejezés mögé kell helyeznünk? A második esetben egyértelmű volna, hogy a Jézus testéből ömlő folyamokról van szó. A szöveg ebben az esetben jó magyarsággal így hangzana:
			Ha valaki szomjazik, jöjjön hozzám,	
			és igyék, ha hisz bennem!	
			Az Írás ugyanis ezt mondja:	
			»Élő víz folyamai	
			ömlenek szívéből.«	

Jóllehet a P66-on szinte egyáltalán nincsenek írásjelek, szövegünkben az »igyék« (pinetó) ige után minden kétséget kizáróan pont áll. A felkiáltójelet a görög szöveg valamennyi kiadójával együtt mi is az »igyék« szó mögé tettük. Ezzel természetesen az értelmezés kérdése még nem oldódott meg teljesen. – Filológiai szempontból még a következőt kell megjegyeznünk: A »test« vagy »has« (koilia: 38. v.) kifejezés, amellyel rendszerint az emésztés vagy a szaporodás képességét jelölik, jelentheti azt a helyet is, ahonnan a lélegzetvétel elindul, azaz a mellkasi üreget. Emellett a »koilia« szó utalhat egyszerűen az ember belsejére, lelkére vagy »szívére« is.
B. Az »ünnep utolsó nagy napja« (37. v.) kifejezés nem a nyolcadik napon tartandó ünnepi összejövetelre utal, amelyet a Lev 23,36 írt elő, hanem az ünnepi hét utolsó, tehát hetedik napjára. Ez a hetedik nap azáltal különbözött a többitől, hogy ekkor a papok nem csupán egyszer, hanem hétszer járták körül az égőáldozati oltárt fűzfaágakkal a kezükben. Ezt megelőzően napkeltekor a templomtértől délre lévő völgyben található Siloe-tavából (a 9,7-ben görögösen Siloám-tavából) merített vízzel megtöltöttek egy aranykannát. Miközben a víz-adománnyal kapcsolatos körmenet felment a templomba, megszólaltak a trombiták mindenkinek hírül adván, hogy most válik valóra az Iz 12,3 szava: »Örvendezve fogtok vizet meríteni az üdvösség forrásából.« Az Úrtól várt eső-ajándék kiesdeklése érdekében a vizet az oltár fölött felemelt kézzel ezüstcsészékbe öntötték. Minthogy a Siloe-tavából ünnepélyesen merített víz nem ivóvízként szolgált, az ivásra vonatkozó jézusi szavak nem utalnak közvetlenül erre a szokásra. Eső nélkül azonban nem lehet a szomjúságot csillapítani. A 37. vers nyomatékosan utal valamiféle meghatározott napra. A perikopa szerzője az ezzel a nappal kapcsolatos templomi szokások ismeretét magától értetődőnek tünteti fel. Az evangélium összeállítására és szerzőjére vonatkozó kérdés megválaszolásában ezt a magától értetődőséget nem szabad alábecsülni.
C. Jelentőségteljesen és egyértelműen hangzanak a szavak: »Ha valaki szomjazik, jöjjön hozzám, és igyék!« Jézus már Jákob kútjánál is arra hívta fel a figyelmet, hogy a lelki szomjúságot nála kell csillapítani (4,14). A 6,35 szerint pedig mindazoknak, akik benne hisznek, megígérte, hogy nem kell majd lelki szomjúságtól gyötrődniük.
E határozottan krisztológiai tartalmú 37. vers mellett hasonlóképpen jól értelmezhető a 39. is. Az evangélista ebben Jézus szavait a Lélekre vonatkoztatja, akit azok »kapnak« meg, akik Jézusban hisznek. Ez akkor fog majd bekövetkezni, amikor Jézus »megdicsőül«. A negyedik evangélium szerint Jézus akkor dicsőül meg, amikor a kereszten kettős értelemben »felemeltetik« (vö. a 12,16.23 verseit a 12,32-vel, ahol persze a »megdicsőült« kifejezés nem teljesen azonos jelentésű a »felemelt«-tel). Ezért kézenfekvőnek látszik, hogy a 39. verset a 19,34-gyel hozzuk összefüggésbe, ahol a Jézus oldalából kifolyó vér és víz képében történik említés a Lélek ajándékairól. Gondolhatunk azonban a húsvéti Úrra is, aki rálehel tanítványaira és ily módon ajándékozza nekik a Lelket (20,22).
A két, túlnyomórészt (jóllehet nem kizárólagosan) krisztológiai jellegű szöveg közé ékelődő 38. verset nekünk is elsősorban krisztológiai szempontból kell értelmeznünk. Ezért a 38a verset nem azzal a megjegyzéssel egészítettük ki, hogy »a hívőre igaz«, hanem ezzel: a hívő »számára« élő víz folyamai ömlenek Krisztusból.
Arra is ügyelnünk kell azonban, hogy ebben a részben Jézus még mindig »tanítva« (7,28; 8,20; vö. 7,14.35; 8,28) tartózkodik a templomban, s hogy a 7,16-tól kezdődő versekben kifejezetten is beszélt saját »tanításáról« (didakhé). Ennek fényében vajon mit jelentenek Krisztus életet adó vizei húsvét után azoknak, akik hisznek? Nagyon valószínű, hogy az élő víz folyamai kifejezést elsősorban az egyházban végzett apostoli tanításra kell vonatkoztatnunk! Már a kenyérről szóló beszéddel kapcsolatban is megjegyeztük, hogy János erőteljesen hangsúlyozza az Ige szerepét, miközben a szentségi történést kissé háttérbe szorítja. Vajon a Lélek ajándéka nem elsősorban az Igéhez, a hallott és továbbadott tanításhoz kapcsolódik (vö. 14,26)? Ószövetségi, korai zsidó és rabbinikus szövegek is óvnak bennünket attól, hogy az apostolok általi továbbadás gondolatát kizárjuk a 38c verséből. Különösen fontos e tekintetben a Jézus Sirák fia könyvének egyik részlete: »Prófétai szózatként ontom tanításom ... Látjátok, én nemcsak magamról gondoskodtam ...« (Sir 24,33-34; vö. Iz 58,11-től). A holt-tengeri zsidó szövegek egyike ezt mondja: »Te helyezted szívébe, hogy megnyithassa a tudás forrását minden értelmes ember számára« (1 QH II,18; vö. 1 QH XVII,10). A rabbinikus irodalom pedig megőrizte Meir rabbi egyik mondását: »Aki a Tórával önmagáért foglalatoskodik, sokféle dologhoz hasonlítható ... Olyan lesz, mint egy soha ki nem apadó forrás, vagy mint egy folyam, amely egyre erősebbé válik.«
D. Az Úr emberré lett Bölcsességként szólítja fel a szomjazókat, hogy menjenek hozzá. Felszólítása (37. v.) nem előkészítetlenül hangzik el a Szentírásban. A Példabeszédek könyve szerint a Bölcsesség így hívja az embereket: »Jöjjetek, egyetek a kenyeremből, igyatok a borból, amelyet kevertem!« Ez annyit jelent: »az értetleneknek ezt tanítja« (Péld 9,4-től). Jézus Sirák fia könyvében a Bölcsesség így szól: »Gyertek hozzám, akik tudatlanok vagytok, és foglaljatok helyet tanításom házában. Meddig vonakodtok még, és meddig hagyjátok szomjúságtól gyötrődni lelketeket? Megnyitom a számat, és beszélni kezdek: nyerjétek el tanításomat; nem kerül pénzbe! Hajtsátok nyakatok az iga alá, és lelketek fogadja be tanításomat« (Sir 51,23-26). Aligha kerülheti el figyelmünket, hogy a szöveg feltűnően hasonlít a jézusi szavakra: »Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok, és meg vagytok terhelve, és én megnyugvást adok nektek. Vegyétek magatokra az én igámat, és tanuljátok meg tőlem ...« (Mt 11,28-tól). Az Úr felfrissítő és üdítő tanítása a Bölcsesség, amelyet ő maga testesít meg. E Bölcsesség által azonban Isten »az ő szent Lelkét« közli velünk (Bölcs 9,17; 7,22-től). Az Ige, Bölcsesség, Lélek (Logosz, Szophia, Pneuma) szavakat nemcsak a Bölcsesség könyve (vö. Bölcs 9,1-4.17-18), hanem János evangéliuma is társítja egymással.

b) Jézus szavainak hatása a sokaságra (7,40-44)

7,	40		A sokaságból némelyek, akik hallották	
			e szavakat, ezt mondták:	
			»Valóban ez a próféta!«	
	41	a	Mások így szóltak:	
			»A Krisztus ez!«	
		b	Azok pedig ezt mondták:	
			»Csak nem Galileából jön el a Krisztus?	
	42		Nem az Írás mondta-e,	
			hogy Dávid magvából és Betlehemből,	
			abból a faluból, ahol Dávid volt,	
			jön el a Krisztus?«	
	43		Meghasonlás támadt tehát	
			miatta a sokaságban.	
	44		Némelyek közülük el akarták fogni,	
			de senki sem vetette rá a kezét.	

A. A 41b versben a legjobb kéziratok az »azok pedig« olvasatot hozzák. Ehhez szó szerint ragaszkodtunk, és nem helyettesítettük az »ismét mások pedig« kifejezéssel. Láthatóvá kellett tennünk, miként fokozza az evangélista a 40. és a 41b vers közötti feszültséget, hogy az utóbbiban meglepő fordulattal állhasson elő. Az a kérdés azonban, hogy az »azok pedig« szókapcsolat kikre utal, éppúgy homályban marad, mint a »némelyek« (44. v.) esetében.
B. Már többször (1,45; 6,42; 7,27; vö. 7,52) beleütköztünk a kérdésbe: miért hallgat a negyedik evangélium Jézus szűzi származásáról és betlehemi születéséről? Azt a nézetet, amely szerint az evangélista olyan korai időszakban írta művét, hogy még nem jutottak el hozzá ezek a hírek (W. Gericke), aligha lehet kellőképpen alátámasztani. Jól megalapozható ellenben a következő feltevés: János mindezek ismeretét feltételezi olvasóinál; minthogy azonban kedveli az ironikus stílust, hagyja, hogy az isteni Bölcsesség ellenfelei játsszák ostoba szerepüket. A jelenet a 7,25-30-cal együtt szemmel láthatóan »kettős híradást« alkot. A »kettős híradás« kifejezést azonban itt nem a szokványos értelemben kell vennünk, azaz nem arra kell gondolnunk, hogy egyetlen történeti esemény kétféle hagyományának irodalmi lecsapódásával állunk szemben. A negyedik evangélista a saját problémáját, nevezetesen a Krisztus valódi eredetére vonatkozó kérdését, két különböző nézőpontból közelíti és fogalmazza meg.
C. Ha az isteni Bölcsességre (Jánosnál a Logoszra) és az általa ajándékozott Lélekre (7,39) gondolunk, érthetővé válik, hogy az evangélista miért tér vissza újra a »honnan« kérdésre. A 7,27-ben a látszólag ismert származást egy ismeretlen eredet igényével állította szembe. Ebben az esetben a látszólag galileai eredetet a Dávid házából és a Betlehemből származó Messiás posztulátumával szembesíti. Eközben arra a kérdésre tereli a figyelmet, hogy vajon Jézus személyében emberi vagy isteni bölcsesség adatik-e számunkra. Ennek az alapvető kérdésnek fényében szinte nevetségesen hat, hogy a zsidók milyen komolyan veszik a Messiás földi származási helyére vonatkozó vitát. Valójában azt kellene eldönteni, hogy Jézus joggal teszi-e ezt a kijelentést: »Ti az idelentről (kato) származtok, én pedig odafentről (ano) származom« (8,23; vö. 3,31).
A részlet a Jézus élete ellen irányuló újabb támadás említésével fejeződik be (44. v.). Végső soron nem a szavak, hanem csak a Jézus felemeltetéséhez és ezáltal a megdicsőüléséhez vezető halál biztosíthatja számunkra az üdvösség ajándékát. A 44. vers a 7,39-hez hasonlóan arra int, hogy ezt a végkifejletet kell szem előtt tartanunk. Ugyanakkor azt sem szabad elfelednünk, hogy »Jézus órája« még nem érkezett el. Az evangélista szellemének megfelelően azzal a megjegyzéssel egészíthetjük ki a 44. verset, amely a 7,30-ban kifejezetten is elhangzott.
D. Az Ószövetségben több szöveg is (elsősorban a 2Sám 7,12-től kezdődő rész) említést tesz a várakozásban élő Dávid fiáról. Az Iz 11,1 szerint Izáj törzsökéről hajt ki, a Jer 23,5-ben pedig azt olvassuk, hogy az Úr »igaz sarjat támaszt Dávidnak«. A korai zsidóság (legalábbis mai tudásunk szerint) nem vette figyelembe Mikeás jövendölését: »Te pedig, Betlehem-Efrata, bár a legkisebb vagy Júda nemzetségei között, mégis belőled születik majd nekem, aki uralkodni fog ...« (Mik 5,1). Ez a vers voltaképpen nem szülőfaluról beszél, hanem törzsi területről. Keresztény részről először Máté értelmezte ezt a szöveget olyan jövendölésként, amely a Betlehem nevű településen való születésre utal (Mt 2,5-től). A korabeli zsidók biztos nem mondtak volna olyasmit, hogy a Messiás abból a faluból származik, »amelyben Dávid volt« (42. v.). Ez a mondat csak abban az esetben érthető, ha az evangélista a tényleges betlehemi születésre akart utalni.

c) Jézus szavainak hatása a vezetőkre (7,45-52)

7,	45		A szolgák ekkor visszamentek	
			a főpapokhoz és a farizeusokhoz.	
			És ezek ezt kérdezték tőlük:	
			»Miért nem hoztátok ide?«	
	46		A szolgák így válaszoltak:	
			»Ember még így soha nem beszélt!«	
	47		A farizeusok ezt mondták nekik:	
			»Titeket is félrevezetett?	
	48		Vajon a vezetők vagy a farizeusok	
			közül hitt-e benne valaki?	
	49		Ez a sokaság azonban, amely nem ismeri	
			a Törvényt, átkozott!«	
	50		Ekkor Nikodémus, aki korábban	
			már járt nála, és közülük való volt,	
			így szól hozzájuk:	
	51		»Elítéli-e az embert a mi Törvényünk,	
			míg ki nem hallgatták,	
			és meg nem tudják tőle, hogy mit tesz?«	
	52		Azok pedig így válaszoltak neki:	
			»Talán te is galileai vagy?	
			Nézz utána és lásd be,	
			hogy Galileából nem támad próféta!«	

A. A görög szövegben a kérdést feltevő minden esetben (47.48.51.52. v.) egyértelműen előfeltételezi, hogy a kérdezettnek »nemmel« kellene válaszolnia, de nem akarja ezt megtenni. Sajnos, ezt a nyelvi árnyalatot a német (és a magyar) fordítás nem tudja megjeleníteni. – A 49. versben az »ez a sokaság« kifejezés megvető értelemben szerepel: »ez a csőcselék«, ez a »föld népe« (héberül: am ha-arec). 
B. Azt a módot, ahogyan a nagytanács tagjai gőgösen az átkozott népről beszélnek (49. v.), amely nem tudja betartani az összes tisztasági előírást, jól igazolhatjuk (az igazolásokat illetően ld.: Strack/Billerbeck II,517). Zsidó gondolkodásra vall az is, ahogyan Nikodémus megszemélyesíti (51. v.) a Törvényt, a Tórát (vö. Róm 3,19). A Galileára vetett megvető ‘pillantás’ pedig nagyon jól illik a templom lerombolása előtti korszakhoz, amelyben a nagytanács még nem települt át Jeruzsálemből Galileába.
Hogyan lehetséges azonban, hogy a napokkal előbb (7,32) kiküldött »szolgák« csak most térnek vissza? Sikertelenségüket miért nem azzal indokolják meg, hogy a nép Jézussal tartott, és ezért nem tehettek semmit? Miért azt mondja Nikodémus, hogy a Törvény szerint (vö. MTörv 1,16) előbb meg kell tudni, az elítélendő mit »tesz«, és nem azt (ami jobban megfelelne a Törvény szellemének), hogy mit »tett«? Annak a véleménynek sincs korabeli párhuzama, amely szerint Galileából nem támad messiási vezér (52. v.). Mindezek alapján helytelen volna, ha Nikodémus fellépésének és beszédének történetiségéhez túlzottan ragaszkodnánk. Ugyanakkor e részletből joggal vonhatunk le következtetéseket az ősegyház társadalmi szerkezetét illetően.
C. Emberré lett Bölcsességként Jézus valamennyi szomjazót így szólított fel: Jöjjetek hozzám, és igyatok! (7,37). A sokaságból némelyek meghallották szavát, és Jézust a prófétának vagy a Fölkentnek tartották (7,40). Most pedig még a nagytanács szolgái is azt állapítják meg, hogy nem mindennapi emberről van szó: valamiféle isteni vonást fedeznek fel Jézusban.
A farizeusok (47. v.) elzárkóznak az ilyesfajta elismerés elől, és a legolcsóbb fegyverrel, gúnnyal válaszolnak. A Krisztusban a világhoz szóló Isten szavát először a 7,12-ben nevezték a nép »félrevezetésének«. A gyenge ellenérvek (48. és 49. v.) az igazság erejét igazolják. A farizeusok ugyanilyen nevetséges módon érvelnek majd a vakkal szemben is (9,24). – Ekkor megjelenik Nikodémus (50. v.). Újabb »szakadás« válik nyilvánvalóvá: Jézus személyét illetően nemcsak az egyszerű nép fiainak véleménye oszlik meg (7,43), hanem a nagytanács tagjaié is (50-52. v.). Nikodémus a Törvény szellemében kiválóan képzett zsidót testesíti meg. Jézus válaszát nyugodtan, tárgyilagosan és pártatlanul akarja megítélni.
D. A farizeusok állítása (nem támad próféta Galileából) éppen azért, mert aligha tekinthetjük történeti ténynek, jól mutatja, hogy az ősegyház tagjait milyen erőteljesen foglalkoztatta Jézus hazájának, a galileai Názáretnek kérdése. János számára azonban a (miért Galileában?) kérdés szemmel láthatóan már nem valódi probléma. Szerinte inkább ezt a kérdést kell feltennünk: hogyan jön a Szent ebbe a bűnös világba (vö. 3,16 és 6,69)? Az evangélistát a »honnan« kérdés nyugtalanítja, amelyet a 7,27-től kezdődő részben alapjában véve megválaszolt. A 8,12-14-ben azonban, vagyis abban a szövegben, amely közvetlenül kapcsolódik a Galileát említő 52. vershez, majd elmélyíti a választ. Ott Krisztus olyan világosságnak nyilvánítja magát, aki a világba jött, hogy kövessük őt. Ő tudja »honnan« jött, és »hová« megy (8,14).