IV. A vak meggyógyítása és a pásztorról szóló beszéd (9,1 – 10,42)
1. A vak meggyógyítása (9, 1-7)

9,	1		És útközben látott	
			egy vakon született embert.	
	2		És tanítványai megkérdezték őt mondván:	
			»Rabbi, ki vétkezett: ez vagy a szülei,	
			hogy vakon született?«	
	3		Jézus így válaszolt:	
			»Nem ő vétkezett, nem is a szülei, hanem az 	
			Isten műveinek kell rajta nyilvánvalóvá válniuk.	
	4	a	Addig kell végbevinnünk annak műveit,	
			aki engem elküldött,	
			ameddig nappal van;	
		b	eljön az éjszaka,	
			amikor senki sem munkálkodhat.	
	5		Amíg a világban vagyok,	
			a világ világossága vagyok.«	
	6		Ezt mondta, majd a földre köpött,	
			és nyállal agyagot csinált,	
			és megkente az agyaggal a szemét.	
	7	a	Majd így szólt hozzá:	
			»Menj el, mosakodj meg a Siloam-tavában!«	
		b	Ez annyit jelent, mint: »küldött«.	
		c	Az elment,	
			megmosdott,	
			és amikor visszajött, már látott.	

A. A 4. versben a két papirusz-kódex a »mi – engem« olvasat helyett a többes számú (mi – bennünket) személyes névmásokat hozza, más kéziratok pedig az egyes számú (én – engem) változatot. Az első és nehezebb olvasatot többek között azért kell előnyben részesítenünk, mert Jézus a »mi« szóval összeköti ugyan saját cselekedetét tanítványaiéval (11,7), de küldetését nem azonosítja az övékével (vö. 20,21). – A 6. versben az agyag szó a görög »pélosz« fordítása, amely jelenthet »iszapot«, »vályogot« és »sarat« is. A »pélosz« a fazekasok által használt nyersanyag. Jób így szól Istenhez: »Emlékezz csak, úgy formáltál, mint az agyagot (pélosz)« (Jób 10,9). – A »Siloam« (7a v.) nevet – a salach (küldeni, elküldeni) gyökből származó silóach szó átírásaként – ebben a formájában már a görög nyelvű Ószövetség is tanúsítja (Iz 8,6). A kifejezés eredetileg (jóllehet más vokalizálással) a Hiszkija által épített 544 méter hosszú alagúton »küldött« vizet jelentette. A János-féle magyarázat tehát a mesterkéltség benyomását kelti.
B. A korábban említett áthelyezési javaslatokkal nem foglalkozunk, mert a vak meggyógyításának jelenete és a jó pásztorról szóló beszéd eszmei egységet alkot (A. Feuillet). Henoch könyvének (Kr. e. 2. sz.) nagy álomlátásaiban a vak juhok az istentelen embereket jelképezik: »Azután pedig láttam, hogy ... eltévelyedtek, és szemük elvakult« (Henoch 89,54). Az igazak azonban látó juhokként mennek az Úr házába: »Valamennyi juhot egybehívták a házba ... Mindnyájuknak kinyílt a szeme, úgyhogy látták a jót, és egyetlenegy sem volt közülük, amelyik ne látott volna« (Henoch 90,34-től). – A Mk 7,33; 8,23 is tartalmazza azt a hagyományt, amely szerint Jézus nyállal gyógyított. Ha a húsvét előtti Jézus gyógyításaihoz nem használt volna nyálat, a »hit megdicsőült Urával« kapcsolatban senki sem merészelte volna ezt állítani.
C. E rövid elbeszélésben az evangélista viszonylag hosszan ír a vakság természetéről, az agyagpép készítéséről és a tó nevéről. A vakságot öröklött bajként mutatja be. Ha ez a baj nem is kerül összefüggésbe a szülők vagy gyermekük személyes vétkével, Jézus nem állítja azt, hogy az emberiség bűnétől is független (vö. 5,14). A perikopa egészének az kölcsönöz ironikus jelleget, hogy benne vakok látókká válnak, és látó emberek szellemileg elvakulnak (9,41). Jézus az 1. és 2. versben említett vakságot is csak annyiban gyógyítja meg, amennyiben ez az ember bűnös nyomorúságának kifejezője. Gondoljunk a Jel 3,17-től kezdődő verseire, amelyekben a látszólag világos látású laodiceai közösség ezt a tanácsot kapja: vegyen magának »szemkenőcsöt«, hogy ezáltal képes legyen felismerni szégyenét és szellemi vakságát.
A perikopában szereplő beteg esetében a nyálból és földből kevert agyagpép szolgál »szemkenőcsül«. Az evangélisták közül csak János használja az »agyag« kifejezést. Az egyházatyák helyesen vették észre, hogy az »agyag« bizonyára teremtett voltunkra akar emlékeztetni bennünket. Talán arra is figyelmeztet, hogy a bűnösök közösségéhez tartozunk, akik földből teremtettek, és majd újra vissza kell térniük a földbe (Ter 3,19). Ennek őszinte belátásához és elfogadásához alázat kell. Ez az alázat pedig előfeltétel mindazok számára, akik látókká akarnak válni.
Ezután Jézus a Siloam-tavához küldi a vakot. Ő pedig elmegy (7c v.). A beképzelt szír Naamán magatartásával (2Kir 5,11-től) való összehasonlításban mutatkozik meg, hogy micsoda nagyszerűség rejlik ebben az okoskodás nélküli engedelmességben. Miként a kenyérszaporításnál és a kenyérről szóló beszédben, János a 9. fejezetben is előfeltételezi a korai egyház szentségi gyakorlatát. Ezt a gyakorlatot szeretné lelki szempontból elmélyíteni. Hogyan közvetíthet a keresztség csekély értékű vize örök üdvösséget? Mindaz, aki magára veszi a víz természetes és önmagában elégtelen jelét, valójában alázatos hitet tanúsít: a voltaképpeni hatást ugyanis magától Istentől várja. A korai egyházban a keresztséget éppen e perikopa alapján kezdték »megvilágosodásnak« (phótiszmosz) nevezni.
D. Az agyaggal való megkenés és az a tény, hogy a vak engedelmesen elmegy a Siloam-tavához mosakodni, gyógyulást eredményez. E gyógyulás végső alapja az Atya által ebbe a világba »küldött« Jézus. »Az Atya, aki engem elküldött« kifejezés a János-evangélium teológiájának tipikus szófordulata. Míg Pál arra helyezi a hangsúlyt, hogy az üdvösséget Krisztus halála és feltámadása által nyerjük el (2Kor 5,15), a keresztben van üdvösségünk, s nekünk »Urunk Jézus Krisztus keresztjével« kellene »dicsekednünk« (Gal 6,14), János azt az isteni titkot állítja előtérbe, hogy a Logosz belép az emberi történelembe, »hússá« lesz. A világtörténelem erre a »Krisztus-eseményre«, az isteni Logosznak az emberiségben való megjelenésére, epifániájára vonatkoztatva bontakozik ki. Amikor János a »hússá levésről« beszél, elsősorban nem Krisztus lényegét, azaz nem krisztológiai szempontokat tart szem előtt, hanem megváltásunkat. Számára elsősorban nem krisztológiai, hanem szótériológiai szempontból fontos, hogy az Isten valóban »hússá« lett, és hogy az Atya a Fiát a világba »küldte«. János »megváltó hússá levésről« (A. Feuillet) beszél, amelyben a szenvedés az utolsó lépést jelenti annak életében, aki »mindvégig szerette« (13,1) övéit. Tanítványait azonban Jézus már »igéje«, azaz lénye által is megtisztította (13,10; 15,3). Amikor ezt megállapítjuk, nem a »theologia crucis« (a kereszt teológiája) és a »theologia incarnationis« (a megtestesülés teológiája) közti mesterségesen alkotott szakadékot akarjuk elmélyíteni, hanem azt idézzük emlékezetünkbe, hogy a kereszt csak akkor válik teljes értékűvé, ha az függ rajta, aki »Isten formájában« volt, mégis hasonlóvá lett hozzánk, emberekhez (Fil 2,6-8).
2. A gyógyult ember hitvallása (9,8-34)

a) A szomszédok előtt (9,8-12)

9,	8		A szomszédok pedig	
			és azok, akik (gyakorta) látták őt azelőtt,	
			mert koldus volt, így szóltak:	
			»Nem ő az, aki	
			(mindig) itt ül és koldul?«	
	9	a	Egyesek azt mondták: »Ő az.«	
		b	Mások így szóltak: »Nem ő az, csak hasonlít hozzá.«	
		c	Ő azonban kijelentette: »Én vagyok az!«	
	10		Erre azt mondták neki:	
			»Akkor hogyan nyílt meg a szemed?«	
	11		Ő így válaszolt: »Az az ember, akit Jézusnak hívnak,	
			agyagot gyúrt, megkente a szemem,	
			és azt mondta nekem:	
			‘Menj a Siloamhoz, és mosakodj meg!’	
			Amikor elmentem és megmosakodtam,	
			látóvá lettem.«	
	12	a	És megkérdezték tőle: »Hol van ő?«	
		b	»Nem tudom« – feleli.	

A. A szövegváltozatok mutatják, mely szavak okoztak a másolóknak fejtörést. A 8. versben a kései bizánci kódexek csoportja a »koldus« szó helyett a »vak« (vö. 9,1) kifejezést olvassa. Ám a versben éppen ez az újdonság a fontos! – A befejezést a participiumok utánozhatatlan tömörséggel foglalják össze. Ily módon a vers jelentése nagyjából ez: »Az elmenetelem, a megmosdásom és a látóvá válásom szinte egyetlen esemény volt!«
B. Észre kell vennünk, hogy az evangélista céljának (9,37; 9,39) megfelelően mesterien dolgozta fel a perikopát. Ebből a megfogalmazásból az is következik, hogy a részletben nem a »megközelítően pontos« híradást kell keresnünk (miként abban a művészien megformált párbeszédben sem, amely Jákob kútjánál zajlott le). Legfeljebb a következő lehetőségekre kérdezhetünk rá: 1. Vajon az evangélista találta ki a történetet? 2. Vakok meggyógyításáról szóló szinoptikus elbeszéléseket dolgozott fel? 3. A szinoptikusoktól független hagyományt nagyvonalúan teológiai mondanivalójának szolgálatába állította? – Az 1. feltevés ellen az szól, amit a 9,1-7 magyarázatában (B) mondtunk. A 2. hipotézissel ellentétben áll az a tény, hogy a perikopát nem lehet levezetni a vakok meggyógyításáról szóló szinoptikus elbeszélésekből (Mk 8,22-26; 10,46-52 és párhuzamos versek; Mt 21,14), amint ezt C. H. Dodd meggyőzően igazolta. Marad a 3. lehetőség, amely összhangban áll azzal, amit a negyedik evangéliumban a (személyes vagy közvetett) történelmi emlékezés és a teológiai reflexió összekötésével kapcsolatban egyébként is megfigyelhetünk.
C. Az a mód, ahogyan a perikopában a »Siloam-tava« (9,7a) kifejezés egyszerűen »Siloamra« (11. v.) változik, mélyebb szintű igazságokra utal, amelyekre János el akar bennünket vezetni. Két elbeszélői szál kezdődik meg ebben a versben. Az egyik a józan emberi értelemmel ítélő egyszerű szomszédokat köti össze azzal a gőgös felsőbbséggel, amely Jézust elítéli. A másik a megvetett koldustól kiindulva vezet ahhoz az emberhez, aki tekintélyes személyekkel szemben merészen megvallja az igazságot, miközben Isten előtt alázatossá és így valóban naggyá válik. Az események sodrában a bírákból elítéltek lesznek. Az ítélő bíró ugyanis Jézus (9,39a). A vakok látókká lesznek, és a látók vakokká válnak (9,39b). János szemmel láthatóan négy jelenetben fejti ki ezeket a gondolatokat. Az elsőben (8-12. v.) elfogulatlan emberek, a sokaság tagjai vizsgálják ki az esetet. Miután a gyógyult ember elismeri, hogy ő az, aki korábban koldult (9c v.), nincs okuk arra, hogy kételkedjenek. Az utólagos elbeszélés alapján örömmel élik át az eseményt, és elkezdenek kérdezősködni afelől, akinek mindez köszönhető (12. v.).
D. A gyógyult emberben nemcsak külsőleg, hanem belsőleg is világosság támadt (vö. Ef 5,8-tól). Ha egybevetjük a 9c versben álló »én vagyok« (egó eimi) kifejezést azzal, amit ez az állítás János evangéliumában Krisztus ajkán jelent, joggal hallhatjuk ki a perikopából a nagy újdonságot: a gyógyult ember, akinek az a szerepe, hogy megkeresztelt voltunk értelmét megvilágítsa, elkezd részesülni Krisztus isteni létmódjából. A keresztség által ugyanis az »isteni természet részeseivé« váltunk (2Pét 1,4). A keresztség azt jelenti számunkra, hogy készek vagyunk Krisztussal együtt elviselni a gyalázatot (vö. a 9,7a versét a 9,34b-vel). János azonban azt is megmutatja nekünk, hogyan néz ki az az ember, aki csírájában már befogadta az új, az igazi, az örök és végső fokon isteni életet. Bemutatja, hogyan fest az a személy, aki lelkileg felébredt álmából, Krisztussal együtt feltámadt (Kol 2,12), és akiben felfénylik Krisztus (Ef 5,14). Az a mód, ahogyan a korábban vak koldus immár magabiztosan, ugyanakkor őszinte alázattal beszámol a vele történtekről (vö. a 9b versét a 12b-vel), jelzi, hogy milyen erőt kölcsönöz a Lélekből való újjászületés, aki »arra fúj, amerre akar« (3,8). Az evangélista a 9b verstől kezdve a perikopa végéig azt állítja szemünk elé, amit Péter első levelének szerzője azoktól kér, akik »újjászülettek ... Isten igéje által« (1Pét 1,23): »legyetek készen mindenkor számot adni mindenkinek, aki számon kér tőletek ... de ezt szelíden és istenfélelemmel tegyétek« (1Pét 3,15-től).

b) Az első kihallgatás a farizeusok színe előtt (9,13-17)

9,	13		A nemrég még vak embert	
			a farizeusok elé vezetik.	
	14		Az a nap pedig, amelyen	
			Jézus az agyagot csinálta	
			és megnyitotta a szemét, szombat volt.	
	15	a	A farizeusok is megkérdezték tőle,	
			hogyan vált látóvá.	
		b	Ő pedig ezt mondta nekik:	
			»Agyagot tett a szememre,	
			aztán megmosakodtam,	
			és most látok.«	
	16	a	Erre a farizeusok közül néhányan ezt mondták:	
			»Nem istentől való ez az ember,	
			mert nem tartja meg a szombatot.«	
		b	Mások így szóltak:	
			»Hogyan tehetne bűnös ember ilyen jeleket?«	
		c	És meghasonlás támadt köztük.	
	17	a	Ekkor ismét a vakhoz fordultak:	
			»Te magad mit mondasz arról,	
			aki megnyitotta a szemedet?«	
		b	Az pedig ezt mondta:	
			»Ő egy próféta.«	

A. A világos ábrázolás a szöveg egyértelmű hagyományát tükrözi. – A 17a versben a »te« személyes névmáson van a hangsúly. Ezt a fordításban a »magad« kifejezés betoldásával emeltük ki.
B. Az egyszerű leírás különbözik a 7-8. fejezet titokzatos kinyilatkoztatási beszédeitől. A ma kezünkben lévő evangéliumnak megvan a maga előtörténete. A perikopákat önállóan formálták meg. Körültekintő kronológiai besorolással és a perikopák teológiai célzattal és művészi módon való egybekapcsolásával, illetve átdolgozásával jött létre ezután a kész evangélium, amely ma már egységesnek mutatkozik.
C. A részletből két nagy újdonságot tudunk meg: az egyik az a megjegyzés, amely szerint »az a nap pedig ... szombat volt« (14. v.), a másik az a megállapítás, amelynek értelmében »ő egy próféta« (17b v.). Az utóbbi Jézus teljesebb megismeréséhez vezet, az előbbi megkeményíti Jézus ellenfeleit. »Meghasonlás«, »szakadás« támad közöttük, miként korábban »a sokaságban« (7,43) és később »a zsidók között« (10,19). Isten Logoszával kapcsolatban ugyanis megoszlanak a lelkek (9,39).
A perikopát a 13. versben semmi sem kapcsolja az előzményekhez. Az evangélista nem akarja a részletek említésével azt a benyomást kelteni, hogy tárgyilagos leírást ad az eseményről. Megváltoztatja a színpadi képet és megnyitja a második jelenetet. Minél kevésbé tisztességes a hallgatóság által feltett kérdés, a gyógyult ember annál rövidebbre fogja beszámolóját. Az őszintén csodálkozó szomszédoknak barátságos, személyes hangvételben válaszol, és elmondja a lényeget is (9,11). A farizeusokkal csak szűkszavúan közöl adatokat, és kihagyja a legszemélyesebb elemet, nevezetesen azt az elhatározását, hogy elmegy a Siloamhoz (15b v.). Amikor majd harmadszor kérdezik, vonakodva válaszol (9,25). A negyedik kérdésnél pedig, amely már nyilvánvalóan nem az igazság kiderítésére irányul, a gyógyult ember az alakoskodást gúnnyal nyugtázza (9,27b).
D. János evangéliumában Jézust a negyedik és egyben utolsó alkalommal tartja valaki »prófétának« (1,45; 4,19; 6,14). A hatodik és a hetedik fejezetben a népsokaság úgy gondolta, hogy ő a (messiási) próféta. Ám Jákob kútjánál az asszony, miként ebben a jelenetben a gyógyult ember is, »egynek« tartja őt a »próféták közül«. A szamariai asszony és a gyógyult ember nem tudja pontosan, kivel áll szemben. Ennek ellenére példaképek lehetnek hívő magatartásunk számára, hiszen »prófétaként« elfogadták Jézust. Legalábbis egy dologban voltak bizonyosak: a velük szemben álló ember úgy beszél és tevékenykedik, mint az, aki kapcsolatban áll a számunkra ismeretlen isteni világgal. Ezért hinni lehet szavának.

c) A szülők kihallgatása (9,18-23)

9,	18		A zsidók azonban nem akarták elhinni róla,	
			hogy vak volt és látóvá lett,	
			amíg oda nem hívták a látóvá váló ember szüleit.	
	19		És megkérdezték őket mondván:	
			»A ti fiatok ez, akiről azt állítjátok, hogy vakon született?	
			Akkor hogyan lehetséges, hogy most lát?«	
	20		Szülei pedig így válaszoltak:	
			»Azt tudjuk, hogy ez a mi fiunk,	
			és hogy vakon született.	
	21	a	Ám hogy most mily módon lát, azt nem tudjuk;	
			és hogy ki nyitotta meg a szemét,	
			azt sem tudjuk.	
		b	Tőle kérdezzétek meg!	
			Nagykorú már, majd ő beszél önmagáról.«	
	22	a	Ezt azért mondták a szülei,	
			mert féltek a zsidóktól;	
		b	a zsidók ugyanis már megegyeztek abban,	
			hogy ha valaki Krisztusnak vallja őt,	
		c	azt ki kell zárni a zsinagógából.	
	23		Ezért mondták a szülei:	
			»Nagykorú már, tőle kérdezzétek meg!«	

A. A fordításban a 18. vers elejére beillesztettük az »akarták« szót, mert az »amíg« kifejezéssel kezdődő mellékmondat a német (és a magyar) nyelvben ezt megköveteli. – A 21b versben a »majd ő beszél önmagáról« kifejezés sokkal többet jelent, mint egy odavetett (»mondja el ő!«) mondat.
B. Tekintettel arra, hogy a zsidó jogalkotás a Kr. u. 1. században a szadduceusi irányítás alól kikerülve farizeusi irányvonalak mentén történt, nem tudjuk, hogy Jézus idejében melyek voltak a kiközösítési formák. Ezért a 22c verséből nem tudjuk egyértelműen kiolvasni a kortörténeti hátteret. R. E. Brown azonban jó nyomon jár, amikor a 22-től kezdődő versek és a 9,28-34 összehasonlítása alapján arra következtet, hogy a zsidóság és a kereszténység között már létrejött az alapvető szakadás, amelyet Jézus nyilvános működésének idején még nem feltételezhetünk.
C. Az evangélista a perikopán belül két irányban folytatja Krisztus »ítélő« szerepének (9,39) bemutatását. Először: A világosságnak a sötétséggel vívott harcából, azaz abból a küzdelemből, amelyet a gyógyult ember képviselte keresztények és a »zsidók« által megjelenített hitetlenek folytatnak egymással, megtudjuk (21b v.), hogy a gyógyult ember nem valamiféle »öreg koldus«, hanem olyasvalaki, aki éppen most lett nagykorúvá. Úgy kell tehát elképzelnünk, mint egy fiatalembert, aki most, miután látóvá lett, testi és szellemi képességei teljességének örvend. – Másodszor: Ellenfelei halogatási taktikával próbálják elkerülni a döntést. Ha ezt a komoly gyógyulási esetet a szülők megerősítik, akkor (állítólag) készek »hinni« (18. v.). A részlet újdonsága valójában a szülők magatartásában rejlik. Félnek attól, hogy saját gyermekük oldalára álljanak, aki Krisztus követője. Ily módon Krisztus mint »igazság« szétvágja a rokonság szeretetkötelékeit: nem annak okán, hogy a fiú elmegy, hanem azért, mert a szülők nem tartanak gyermekük megmentőjével.
D. Az »aposzünagógosz« szakkifejezés csak János evangéliumában szerepel. Ennek jelentése: »a zsinagógából kitaszított«, azaz »kiközösített«, illetve a »gyülekezetből« hosszabb vagy rövidebb időre »kizárt«. János háromszor használja e szót: a 22c-ben, a 12,42-ben és a 16,2 versében. Míg a 12,42-ben a lelkiismeret és az emberi félelem ellentéte játszik szerepet, a 16,2 verséből kiérezhető a fájdalom, amely az Isten ószövetségi gyülekezetéből való kitaszítást kíséri. A részletben a szülők – látszólag az igazságnak megfelelően – kijelentik, ők nem tudják, hogy most mi módon lát a gyermekük. Ennek ellenére a 23. vers kitérő válaszukat bűnnek tünteti fel. Kétségtelen, hogy a szülők semmiféle végérvényes magyarázatot nem tudtak volna adni a csodát és Jézus személyét illetően. Mi magunk sem tudnánk ezt megtenni. Kérdés azonban: miért nem azonosultak fiuk vallomásával, amely szerint Jézus Isten embere, azaz »próféta« (9,17b)? Az általuk adott »nem tudjuk« (ouk oidamen; 21. v.) válasz éppúgy bűn a lelkiismeret szava ellen, mint a Mk 11,33-ban (és párhuzamos verseiben) elhangzó »nem tudjuk« kijelentés. Az utóbbi versben a templom papsága arra a jézusi kérdésre adandó válasz alól akar kibújni, hogy vajon János keresztsége a mennyből való-e, vagy sem.

d) A második kihallgatás (9,24-34)

9,	24	a	Odahívták tehát másodszor is	
			a nemrég még vak embert,	
			és ezt mondták neki:	
		b	»Dicsőítsd az Istent!	
			Mi tudjuk, hogy ez az ember bűnös.«	
	25		Erre ő így válaszolt:	
			»Hogy bűnös-e, nem tudom.	
			Egyet tudok:	
			bár vak voltam, most látok.«	
	26		Ekkor megkérdezték tőle:	
			»Mit tett veled?	
			Hogyan nyitotta meg a szemedet?«	
	27	a	Ő így válaszolt:	
			»Megmondtam már nektek,	
			és ti nem hallottátok meg;	
			miért akarjátok ismét hallani?	
		b	Talán ti is a tanítványai akartok lenni?«	
	28		Megszidták és ezt mondták:	
			»Te az ő tanítványa vagy,	
			mi azonban Mózes tanítványai vagyunk.	
	29		Mi tudjuk, hogy Mózeshez szólt az Isten;	
			de róla azt sem tudjuk,	
			honnan való.«	
	30		Az ember feleletül ezt mondta nekik:	
			»Ebben az a csodálatos,	
			hogy ti nem tudjátok,	
			honnan való;	
			ő azonban mégis megnyitotta a szememet.	
	31		Tudjuk, hogy az Isten nem hallgat meg bűnösöket.	
			De ha valaki istenfélő, és az ő akaratát cselekszi,	
			azt meghallgatja.	
	32		Örök idők óta nem hallotta senki, hogy valaki	
			megnyitotta volna egy vakon született ember szemét.	
	33		Ha ő nem volna Istentől való,	
			semmit sem tudott volna tenni.«	
	34	a	Erre így feleltek neki:	
			»Te mindenestül bűnben születtél;	
			és te tanítasz minket?«	
		b	És ezzel kidobták.	

A. Figyelemre méltó, hogy a 27a verset illetően a P66 íróját és néhány korai fordítót zavarta a »nem« kifejezés. Ezért ezt az olvasatot hozzák: »és ti hallottátok (ezt)«. Az evangélista azonban többre gondol, mint pusztán akusztikai értelemben vett hallásra. A D pontban még visszatérünk e témára.
B. A gyógyult ember a 31. versben átveszi ellenfeleitől (24. és 29. v.) a »mi tudjuk« kifejezést. A Nikodémussal folytatott beszélgetésben Jézus is átvette beszélgetőpartnerétől az általános »mi tudjuk« állítást (vö. a 3,2 versét a 3,11-gyel). Az általánosító beszédmód azt a polémiát tükrözi, amelyet a keresztények és a zsidók folytattak egymás ellen az evangélium összeállításának idején: a »tudjuk« kifejezés a hívők ajkáról hangzik el.
C. A részlet komikuma abban rejlik, hogy a zsidók immár annak tanúságtételével akarják lezárni az ügyet, akinek korábban nem hittek (9,18). A gyógyult embernek »Isten dicsőségére« (24b v.) kellene kijelentenie, hogy az, aki meggyógyította őt, bűnös. A gyógyult vak nem azt válaszolja, hogy szerinte megmentője bűntelen (25. v.). Azt azonban biztosan tudja róla, hogy visszaadta szeme világát és hogy egy ilyen »hallatlan« (32. v.) csoda csak az Istennel való kapcsolatból származhat.
A 29. versben a zsidók látszólag támadhatatlan álláspontra helyezkednek: igaz hagyományokon alapuló bizonyosságukat Jézus vitatott új tanításával állítják szembe. Magabiztos gőgjük elvakítja őket. Nem ismerik fel, vagy nem akarják belátni, hogy Isten a Tórán túlmenően új »világosságot« ajándékoz a világnak (vö. 8,12). Bennünket, katolikusokat manapság hasonló veszély fenyeget: magabiztosan büszkélkedünk tévedhetetlen egyházunk (állítólag) megváltoztathatatlan hitbeli tanításával, és félő, hogy vakokká válunk Krisztus Lelkének mai működése iránt, amely számunkra szokatlan módon megy végbe.
D. A helyes eljárás az lett volna, ha a zsidók nem csupán természetes hallási érzékükkel észlelik a gyógyult ember szavait, hanem készséges belső hallásukkal is felfogják Isten hívó szavát. Ezt követően a hit, az igenlő hallás által tanítványokká, azaz követőkké (mathétész: 27b v.) kellett volna válniuk. Az evangéliumokban a »hallani« szót szinte azonos jelentésűnek tekinthetjük a »hinni« kifejezéssel (például: Mk 4,9 és párhuzamos versek). Az igét ugyanis, amelyet először akusztikailag fogunk fel, minden esetben közvetlenül vagy közvetve egy történelmi valóság hozza létre, nevezetesen a Logosz, aki hússá lett, és aki teljes létével van jelen a köztünk élő Isten szavában.
3. Jézus önkinyilatkoztatása (9,35-39)

9,	35		Jézus meghallotta,	
			hogy kidobták.	
			És amikor találkozott vele, megkérdezte tőle:	
			»Hiszel te az Emberfiában?«	
	36		Ő válaszolván ezt mondta:	
			»És ki az, Uram,	
			hogy higgyek benne?«	
	37		Jézus így felelt neki:	
			»Láttad őt,	
			és aki veled beszél, ő az.	
	39	b	Én ítéletre jöttem erre a világra,	
		c	hogy akik nem látnak, lássanak,	
			és akik látnak, vakká legyenek.«	

A. A részletből kihagytuk a 38. és a 39a verseket, pedig ezeket már a P66 papirusz-kódex is tanúsítja. Ez a rész ugyanis nem található meg a fontos P75 kódexben, a Codex Sinaiticus-ban, valamint latin, szír és kopt fordításokban sem. Ha ez a szöveg eredeti lett volna, lélektanilag nehezen lehetne megmagyarázni, hogy miért hagyta ki valamelyik másoló. Könnyen elképzelhető azonban, hogy e verseket már nagyon korai időszakban hozzákapcsolták a perikopához, amelyet a keresztségi liturgiában is alkalmaztak. A mondottaknak megfelelően a nem hiteles és nem feltétlenül kánoni szöveg így hangzik:
9,	38		Erre ő ezt mondta:	
			»Hiszek, Uram!«	
			És imádta őt.	
	39	a	És Jézus így szólt:	
A »láttad« szó (37. v.) perfektumban áll. Jelentését körülbelül így írhatjuk körül: »Láttad őt, és ez a látásod immár elveszíthetetlen birtokod.« A természetes látás helyett ebben az esetben már a hívő ismeretre kell gondolnunk.
B. Az 5,14 versétől eltérően a 35. versben nincs semmiféle helymegjelölés. A szerző fantáziája nem alkot »díszleteket«. Az evangélista annak a kísértésnek sem engedett, hogy a 35. versben az »Isten Fiában« kifejezést is kimondassa Jézussal.
C. A 39. verset perikopánkhoz kapcsoltuk, mert úgy véljük, ez az eljárás megfelel az evangélista szándékának. Több helyen is úgy szerepelteti Jézust, mint aki egy-egy beszédjének végén maga vezeti be a következő párbeszédet meghatározó új témát. Így a 6,51c; 7,19c; 8,18.41a és 8,51 versek formai szempontból Jézus egy-egy megnyilatkozásának befejezését alkotják, de tematikailag már új kezdetet is tartalmaznak. A 39b vers is »kulcs a pásztorról szóló beszéd megértéséhez« (O. Kiefer). Emellett a 39. vers a 3,19 gondolatát is feleleveníti, amely szerint az ítélő döntés azáltal történik, hogy a világosság a világba jön. A kép csupán a látó-vak ellentétpárnak megfelelően változik. A 39c második részében, főleg ha a kijelentést önmagában vesszük, Jézus riasztó dolgot állít. Már a 3,17-től kezdődő részből is kiderült azonban, hogy az Úr mindenekelőtt üdvözíteni jött. A 39c versben is elsősorban arra kell felfigyelnünk, hogy elsődleges célként a »nem látók« gyógyítása szerepel. Emellett az is megfontolandó, hogy az egész perikopa főként arról ad hírt, hogy egy vak ember visszanyerte látását. »Látó« emberek csak annyiban válnak elvakulttá, amennyiben ezért ők maguk a felelősek. Az evangélista ábrázolásának megfelelően a vak ember a 9,7.11.17.25.31-33 versekben fokozatosan válik képessé az emberek világosságának, azaz az igazságnak látására. Azt, amit a »láttad őt« kifejezéssel fordítottunk, (a Jánostól megszokott módon) kettős értelemben kell vennünk.
D. Mindaz, amit a koldus kapott, kegyelem. Ennek ellenére ez az ember szabadon cselekszik. »Isten kegyelméből« vagyunk azok, amik vagyunk (vö. 1Kor 15,10). Ő meghagyta nekünk azt a lehetőséget, hogy elzárkózhassunk hívása elől, de azt is, hogy valódi és szabad szeretettel követhessük őt. A vak koldus példája azt mutatja meg számunkra, milyen fesztelenül tud kibontakozni az ember méltósága a kegyelem hatása alatt.